216 
I en gammel kossaksang fra hin tid heder det ogsaa: Ah, for- 
dum vi kossakker gutter seilede lystigt paa disse vover; i smaabaade 
vi speided efter bytte, efter bytte fra Khiva og Persien. 
Det er umuligt at sige, naar uralkossakkerne ophørte med denne 
sin levevis, og tog fat paa den mere fredelige at fiske. Muligens var 
det lige efterat de var komne under et slags protektorat af moskoviter 
tzaren (16138). I en eiendommelig gammel skik har vi endnu spor 
etter dette protektorat, distriktet har nemlig at sende fisk og kaviar 
til det keiserlige hof. Denne forordning, der traadte i kraft for mere 
end trehundrede aar siden, eksisterer endnu. Den var udentvivl et 
tegn paa underdanighed og gjæstevenskab. En ganske lignende skik 
finder vi blandt den agerdyrkende befolkning i Rusland, der presen- 
terer brød og salt ved lignende leiligheder. Den russiske bonde syn- 
ger om sit haarde markarbeide og omgiver det med en poetisk glans. 
Paa samme maade synger uralkossakkerne om sine fiskerier og hvad 
hertil hører. I de fleste folkesange fra denne egn omtales under 
alskens poetiske navne floden Ural med sin ,guldne bund* og ,,sølverne 
banker". En af de mest yndede folkesange er en ode eller hymne 
til ære for floden Yaik (det gamle navn bruges endnu i poesien), fol- 
kets fosterfar. —Fiskerierne har en saa stor økonomisk betydning for 
dette folk, at de har indflydelse paa hele deres liv, ja endog paa 
militærtjenesten. Retten til at fiske i kommunens vande tilhører kun 
de medlemmer, som paa en eller anden maade maa tjene sin værne- 
pligt. Uralkossakkerne stiller aarlig omkring tre tusen mand kavaleri 
og i tilfælde krig kan enhver voksen mand blive indkaldt under fanerne. 
Den hele befolkning tæller omtrent hundrede og ti tusen sjæle. 
Derfor mens den ene del af mændene tjener sin værnepligt, maa 
den anden, som er hjemme, arbeide for at skaffe penge til at bestride 
de udkommanderede soldaters udrustning: desuden maa de naturligvis 
ogsaa skaffe sig sit eget livsophold. 
Kun ved at paatage sig denne tunge dobbelte byrde har ural- 
kossakkerne erholdt ret til alene at kolonisere landet og floden og 
indtil vore dage at have et vist selvstyre over visse indre anliggender 
med en eiendommelig ordning i økonomisk henseende af kommunen 
som en egen stat. I denne lille kommunes første tid havde den mange 
kampe og stridigheder for at faa denne grad af selvstyre hos den 
moskovitiske regjering, som altid har anstrængt sig for at tvinge de 
forskjellige distrikter af det russiske rige under sit enevælde. Fra 
