296 
I begyndelsen af syttiaarene blev denne ø forladt, efterat uhyre 
kvantiteter guano var udskibet derfra. Men snart tog øens forrige, 
legitime bevingede indvaanere paany sin eiendom i besiddelse, indtil 
de paany forjagedes i midten af nittiaarene, da den i mellemtiden 
producerede guano atter udskibedes. 
Forfatteren kom i december 1895 til denne ø og forefandt et 
over næsten hele øen udbredt guanolag. En beregning tilkjendegav, 
at der i løbet af ca. 5, aar omtrent var bleven produceret 2000 
tons. 
Antager man, at der omtrent kommer 6 reder paa hver kvadrat- 
meter, hvilket ikke fjerner sig langt fra virkeligheden, saa kommer 
man til det resultat, at der omtrent var 250,000 ynglende fugle. 
Hertil kommer ligesaa mange hanner. Naar der nu findes to unger i 
hvert rede, saa indser man, at man trygt kan sætte øens samlede indbyy- 
gerantal til 800000. Disse 800000 fugle maa naturligvis ødelægge 
et fabelagtigt kvantum fisk. I en aabnet pelikanmave kan man finde 
90 omtrent 10 cm. lange sardiner. 
Saadanne næringsmængder maa naturligvis levere betydelige 
mængder ekskrementer, saaat man paa denne maade let kan forklare 
sig den store aarsproduktion af omtrent 1500 tons. 
Den friske guano har imidlertid slet ikke den bekjendte lyse til 
mørkebrune farve, men den ser smudsighvid ud og tørrer efter yngle- 
perioden ind til en fast med fjer og fiskerester blandet skorpe. Den 
indeholder omtrent 16 pet. kvælstof, 9 pct. fosforsyre og 4 pet. sand. 
Til den næste yngleperiode samler fuglene sig atter paa den med 
de tørrede ekskrementer bedækkede yngleplads. Imod andre angivelser 
er det pelikaner, som her er masseproducenter. Man har troet, at det 
skulde være pinguiner, men da disse fugle er ude af stand til at flyve, 
saa kan man ikke godt forklare sig, hvorledes de skulde kunne ernære 
sine unger paa disse klippeøer, der for det meste rager 15—30 meter 
op af vandet. 
Ved de triske ekskrementer bliver den samle skorpe atter opblødt 
for efter yngleperiodens slutning at tørre ind samme med det nye lag. 
Man skulde nu tro, at denne skorpe lidt efter lidt vilde naa en bety- 
delig tykkelse. Dette forholder sig imidlertid ikke saa. Jeg har 
sjelden seet skorper over 20 cm. tykke, og hyppig er de kun 1 cm. 
tykke. Der kommer nemlig et merkeligt fænomen til. Paa den 
Eg 
er EE 
