228 
Hovedmængden af den fra Huanillos udskibede guano bestod først 
af kvælstofguano. Først da man trængte længere op i fjeldkløfterne, 
stødte man paa fosfatguanoen. Paa følgende maade kan man forklare 
sig denne forekomst af kvælstof- og fosfatguano her. 
Kysterne af Huanillos har i længst forsvundne tider huset et 
vidstrakt guanodepot. Dette er da, ligegyldig paa hvilken maade, sat 
under vand. Herved indlededes udludningsprocessen samtidig med at 
fosforsyregehalten tiltog. Derpaa hævedes laget atter over havspeilet. 
Saa kom søfuglene, og et nyt lag guano afsattes, der først skjulte 
fosfatguanoen og senere bredte sig ud over de nye landstrækninger, 
der i tidens løb dukkede op af havet. 
I virkeligheden kan man konstatere denne lagfølge paa flere 
steder. 
Et overraskende eksempel paa rigtigheden af hypothesen findes paa 
den omtrent 69 syd for ækvator beliggende guano-ø Lobos de Afuera. 
Øverst findes et lag kvælstofholdig zuano, der er sterkt opblandet med 
sand. Analyserne viste en kvælstofgehalt af 3.48 pct. og en fosforsyre- 
gehalt af 21.45 pct. Derunder kommer et grønligt sandlag, der hist og 
her er gjennemsat af muslingkalk. Tykkelsen af dette lag varierer bety- 
deligt, den kan paa sine steder naa 10 m. Massen er her ofte saa haard, 
at man kun ved anvendelse af dynamit kan komme ned til den derunder 
liggende fosfatguano. Denne guano indeholder gjennemsnitlig 2 pet. 
kvælstof og 830 pct. forforsyre. At denne guano skylder fuglene sin 
oprindelse, fremgaar deraf, at man hyppig i massen finder godt ved- 
ligeholdte fugleeg. De er vistnok ikke pelikaneg, men tilhører en 
mindre art. Det merkelige er imidlertid, at de mellemliggende sandlag 
ogsaa indeholder 0.5 pct. fosforsyre, men dette lader sig let forklare 
efter den ovenomtalte hypothese for dannelsesmaaden. 
Et interessant spørgsmaal er det, hvorledes sand og sten kan 
komme ind i guanoen paa de egentlige guanoøer, hvor der ikke kan 
være tale om nogen overskyllen af rullestene. Enhver som har besøgt 
zoologiske samlinger, har formodentlig seet flasker, fyldt med stene fra 
strudsemaver. Disse stene er sjelden over 1.5—2 cm. i diameter. 
Jeg har paa den lille til Lobos de Tierra hørende Smithø fundet stene 
med en diameter af 4—35 cm. og en vegt af mindst 50—80 gram. 
Man kan ikke godt antage, at disse har været slugt af pelikaner. 
Tiltrods herfor er øen besaaet med saadanne stene, der ligger ovenpaa 
