244 
daglig udstraaler, til omtrent 4 qvintillioner kgm. eller 10000 
qvadrillioner kalorier. Regner man at 1 kg. af de bedste sten- 
kul producerer 10000 kalorier (sædvanlig regnes 25 pet. mindre), 
saa maatte daglig 1 dqvadrillion stenkul brændes op forat frem- 
bringe denne energi kunstigt. En stenkulsblok af jordens stør- 
relse vilde kun i 51/23 dag kunne underholde den straalende solenergi. 
Solens masse er omtrent 330000 gange saa stor som jordens. Hvis 
den kun bestod af brændende stenkul, saa vilde dens varme være 
forbi om 5000 aar. Den straalende solenergi svarer til en forbræn- 
ding af 133 tons eller 2 700 centner paa hver kvadratmeter af solens 
overflade, hvilket svarer til 100000 hestekræfter paa det samme 
fladerum. Som bekjendt tiltrænger 1 kg. is omtrent 80 kalorier til 
smeltning; heraf kan mun let beregne, at et isdække af en meters 
tykkelse over solens overflade vilde smelte i 5 sekunder. 
Kort sagt, den energi, som solen i overflødigt maal udsender i 
verdensrummet, er umaadelig stor, saavel i kvantitet som i intensitet. 
I fuldkommen overensstemmelse hermed staar det vilde, uhyre oprør 
paa solen, hvorunder gasarterne slynges i veiret med hastigheden at 
flere mil i sekundet til tusener af miles høide. Sikkerlig er solens 
varmeforraad mange tusen gange saa stor som dens daglige udstraa- 
ling; men om den er tilstrækkelig til at vedligeholde udstraalingen 
med samme styrke i aartusener endnu, maa alvorlig betvivles, hvor 
høit man end ansætter dens varmekapacitet og temperatur. NSætter 
man varmekapaciteten lig 1, hvilket er altfor meget, saa viser en meget. 
simpel regning, at den maa afkjøles 2 grader om aaret, altsaa 2000 
orader i 1000 aar. I alle de utalte aartusener, hvori solen sikkerlig 
har udstraalet lys og varme, maatte den forlængst ligesom jorden have 
størknet paa overfladen og omgivet sig med en fast skorpe. Heraf 
synes med sikkerhed at fremgaa, at den et eller andet sted maa 
besidde andre skjulte energikilder end sin egen varme, hvorved den 
ved udstraalingen tabte energi uophørlig erstattes. 
Dette fører os til det sidste og maaske interessanteste kapitel, 
nemlig til en almindelig betragtning af de stadige og uophørlige energi- 
forvandlinger i verdensaltet. 
Man har navnlig opstillet 2 theorier om den maade, hvorpaa solen 
faar sit energiindhold fornyet, den ene er fremsat at den geniale 
forsker Robert v. Mayer. Han gik ud fra, at der i det umaadelige 
