245 
rum, som indtages af solsystemet, foruden de store kloder ogsaa findes 
en utallig mængde mindre legemer, hvoraf jorden under sin hurtige 
flugt af og til opfanger nogle, der glimter op som stjerneskud og 
falder ned, sandsynligvis knust til støv, eller naar de er større, som 
meteorstene borer sig dybt ned i jorden. —Uden tvivl vil der styrte 
mangfoldig gange saa mange kosmiske masser ned fra solen paa grund 
af dens større overflade. Her forvaudles deres bevægelsesenergi ved 
sammenstødet til: varme. Denne varme mener Mayer kan være den 
hemmelige kilde til vedligeholdelsen af solens energi. 
Saa genial end denne hypothese er, saa viser en nøiere prøvelse, 
at den ikke kan være rigtig, eller at den ikke er paa langt nær til- 
strækkelig. Den kosmiske materie styrter ned paa jorden med en 
hastighed af 6 mil i sekundet, hvilket fremgaar saavel af iagttagelserne 
som af theoretiske betragtninger. Den hastighed, hvormed den kos- 
miske materie styrter ned paa solen, maa være meget større, sandsyn- 
ligvis 90—100 mil i sekundet, lad os med et rundt tal antage 700 000 
meter. Hvert kg. kosmisk masse vil da ved sammenstødet udvikle 
60 millioner kalorier. Forat dække den daglig udstraalede varme- 
mængde maatte der hver dag falde 167 trillioner kosmisk materie ned 
paa solen. 
Dette er i og for sig en vældig masse, men dog i forhold til 
solens masse temmelig lidet. Men skulde solens masse tiltage efter 
denne maalestok, saa blev dens tiltrækningskraft paa jorden større og 
dennes omløbstid maatte blive mindre. Beregningerne viser, at aarets 
længde da maatte blive formindsket med 50 sekunder i et aarhundrede, 
hvilket iagttagelserne viser, er fuldstændig udelukket. 
Man kan ogsaa paa en anden maade overbevise sig om urigtig- 
heden af Mayers theori. Efter alt, hvad vi ved om fordelingen af de 
kosmiske masser i planetsystemet, maa de falde temmelig ligelig ned 
paa solen fra alle kanter. Jorden vil af disse opfange samme brøkdel 
som den opfanger af solens straaler, hvis man ikke tager hensyn til, 
at jorden ogsaa tiltrækker disse masser, og derfor ligesom suger til 
sig langt flere, som ellers vilde fare forbi. Derfor maa vi i det 
mindste fordoble denne brøkdel. Efter dette maatte der daglig mindst 
falde 150 tusen millioner kg. ned paa jorden eller omtrent 300 kg. 
pr. kvadratkilometer eller 0 gram pr. kvadratmeter. Dette er nok 
til, at det kosmiske støv vilde genere os. Alt det støv, som en om- 
