247 
og dermed vil gløden efterhaanden aftage. Tilsidst vil overfladen be- 
dækkes med en skorpe, der meget snart vil sætte en grænse for ud- 
straalingen. 
Ligesom vi saaledes ved Helmholtz” hypothese kan danne os en 
forestilling om solens skjæbne i en fjern fremtid, saaledes kan vi ogsaa 
gjøre slutninger om dens tilstand i fjerne forgangne tider.  Ligesom 
nu har solen stadig trukket sig sammen i utalte millioner aar. Engang 
i tiden har den vel rukket lige til Mercur, paa et endnu tidligere 
stadium til jorden, ja til den fjerneste af alle planeter Neptun og 
maaske endnu langt, langt længere. Dengang var solen og planeterne 
en eneste umaadelig stor formløs masse, en verdenstaage, hvoraf vort 
nuværende solsystem lidt efter lidt har dannet sig. NSaaledes er ogsaa 
den store naturforsker Helmholtz paa ganske andre veie kommet til 
den nu almindelig antagne Kant-Laplaceske nebulartheori. 
Efterat vi nu indgaaende har behandlet energiforraadet i vort 
solsystem, vil vi i korthed tage for os et spørgsmaal, som vistnok ikke 
for tiden er brændende, men utvivlsomt en gang i fremtiden med stor 
styrke vil gjøre sig gjældende. Det er spørgsmaalet om, hvorfra vore 
efterkommere skal hente energien til maskindriften. 
Den vældige stigning af samfærdselen og industriens opsving 
kræver aar for aar et stedse større energiforbrug, mens den menneske- 
lige og dyriske kraft, hvortil man for nogle aarhundreder siden var 
henvist, mere og mere erstattes af maskinkraft. Det er nu næsten 
udelukkende kullene, som ved sin forbrænding leverer den hertil nød- 
vendige energi, der kommer til anvendelse i de mangfoldigste former, 
som dampspænding, elektrisk energi o. s. v. Hvor store stenkuls- 
leierne end kan være, engang vil de udtømmes, og da staar vi foran 
det spørgsmaal: Hvad skal vi nu gjøre? maa vi vende tilbage til de 
gamle forholde? Skal nutidens storartede teknik og industri dø bort 
igjen efter en skjøn, men kortvarig blomstringstid? Vistnok giver om- 
fattende statistiske studier over kulleiernes rigdom ret trøstelige resul- 
tater, men spørgsmaalet vil dog engang med ubønhørligt alvor paa- 
trænge sig, og da maa vi se os om efter nye energikilder. Lad os 
se, hvad vi paa vort nuværende standpunkt kan sige herom. 
Vi har seet, at f. eks. energien i jordens akseomdreining er saa 
stor, at en liden brøkdel deraf, saa liden, at astronomerne, selv ved 
de fineste maalinger ikke vilde kunne merke det, vilde kunne strække 
