249 
vandmasse, som i et givet øieblik rinder til oceanet, jevnt over det 
hele fastland, saa vilde en dybde af en decimeter sikkerlig være meget 
høit regnet. Regner vi den gjennemsnitlige hastighed større end den 
i virkeligheden er til I meter og sætter fastlandsfladerne til 1/; af 
hele jordens overflade, saa bliver den strømmende energi i de flydende 
vande 500 billioner kgm. Da denne energi imidlertid ganske sikkert 
meget langsommere fornyes end luftens energi, saa vil man neppe 
kunne tage mere end l/29 af den, altsaa 25 billioner kgm. til nyttig- 
gjørelse i vore maskiner. Nu forbruger 1 hestekraft daglig 61/3 mill. 
køm., og man ser altsaa, at vi selv ved fuldendt teknisk udnyttelse 
neppe vil kunne udvinde mere end 4—5 mull. hestekræfter, altsaa 
ganske bestemt mindre end vore maskiner forbruger. Til et andet 
resultat vilde vi vistnok komme ved beregningen af energien i hav- 
bølgerne, men her vil der stille sig altfor store vanskeligheder i veien 
for udnyttelsen. 
Man ser, at selv i det gunstigste tilfælde vil luften og vandet 
aldrig strække til for os. NSaavidt vi nu kan se, er der da blot en 
ting tilbage, nemlig den umiddelbare anvendelse af solens straalende 
varme. Man har vistnok allerede nu smaa maskiner, som drives 
direkte af solen; men det maa betvivles, at det nogensinde vil lykkes 
i det store. Hvorfra skulde man vel tage de kjæmpemæssige brænde- 
glas eller brændespeil, som vilde udkræves hertil? Nei, hvis det 
overhovedet skal kunne lykkes at komme frem ad denne vei, saa maa 
man se til at finde midler til paa en eller anden maade at opsamle 
den straalende energi i akkumulatorer til brug for kommende tider. 
Dette er slet ikke umuligt, vi ser det jo for vore øine hver 
eneste dag i planterne, som ikke er andet end saadanne akkumulatorer. 
De optager solens energi og anvender denne til spaltning af luf- 
tens kulsyre i surstof, som udskilles, og kulstof, hvoraf de opbygger 
sit legeme. Herved bliver altsaa straalende energi bundet og magasi- 
neret. Naar træet brænder igjen, og kulstoffet atter forbinder sig 
med surstof, da frigjøres atter energien og kan anvendes efter behag. 
Skulde ikke mennesket kunne udrette det samme som planterne? 
I sandhed, dette maa være endemaalet for udviklingen af vor teknik, 
at lære, hvorledes vi skal kunne anvende de gaver, som solen med 
ødsel haand strør ud til os, og hvorledes vi paa en praktisk maade 
skal kunne faa tag i den forsvindende brøkdel af solens til jorden 
