260 
fra den samme tue, modtaget som ven, og det selv da, vaar de er 
meget forskjellige baade i art og størrelse. 
At dette specielle stof, der er eiendommeligt for hver tue, tillige- 
med den særegne reaktion derpaa er myrerne medfødt, tremgaar af 
tidligere forsøg af Lubbock. Myrer, som isolerede udvikles fra sin 
puppetilstand, føler sig straks hjemme, naar de senere sættes tilbage 
i den tue, hvorfra de stammer og bliver ogsaa udenvidere af de 
øvrige behandlet som venner, mens de i en fremmed tue urolige løber 
omkring, forsøger at flygte og tilsidst angribes af de andre. Her 
kan der ikke være tale om nogen paa hukommelse beroende erfaring. 
Det karakteristiske lugtestof virker ganske simpelt som et pirremiddel, 
der ved en medfødt reflektorisk evne udløser forskjellige reaktioner 
hos venner og fiender. 
Af særegen interesse er spørgsmaalet, om myrernes evne til at 
finde vei beror paa en sjælelig akt. Myrernes opførsel synes tilsyne- 
ladende at tyde paa, at de i den nærmeste omegn af tuen er fortrolige 
med vei og sti. Det viser sig imidlertid, at dette kun er tilfældet 
med de bestemte veie, som regelmæssig beuyttes af myrerne under 
deres søgen efter føde. Disse veie kan gjøres bekvemme til forsøg 
ved i en tues veidistrikt at belægge marken med sodet glanspapir og 
bestryge dette et sted med honning eller sukker for at bevæge myrerne 
til at lægge veien over papiret; ved dette simple middel kan man 
føre veien i en hvilkensomhelst retning.  Saasnart en myre betræder 
papiret, følger de andre efter i nøiagtig den samme bane, og der 
danner sig lidt efter lidt en almindelig benyttet vei. Kun paa saa- 
danne veie finder myrerne sig til rette: naar nemlig et dyr forsigtig 
tages op fra veien og sættes paa et sted, hvor der ingen veie gaar, 
vanker det uroligt omkring, indtil det ved et tilfælde kommer til et 
af myrerne befærdet strøg, hvorfra det let finder tilbage til tuen. 
Men undertiden fjerner dyrene sig saa langt fra tuen, at de ikke 
finder tilbage igjen. Noget kjendskab til egnen besidder altsaa 
myrerne ikke. Derimod klæber der ved den vei, som engang er be- 
traadt af et dyr, et medium, der tjener de andre til veiviser. Dette 
medium er ikke af optisk natur, thi forsøgene har vist, at myrerne 
ved grelle lysvirkninger ikke lader sig bringe ud af veien, og paa 
den anden side følger de ogsaa i mørke nøiagtig de betraadte veie 
uden nogensomhelst tvivl. Der staar altsaa kua tilbage at antage til- 
stedeværelsen af et lugtestof, der betegner veien for myreme. Dette 
