275 
være, da ulden hos alle vore tamme taar viser en tendens til at blive 
siddende og fortsætte sin vekst hele aaret rundt. Den arktiske kulde 
maa man ogsaa udelukke, da intet faar, hverken tamt eller vildt, tri- 
ves høit mod nord. Paa den anden side trives faarehjordene udmer- 
ket i Australien og mange andre varme lande. Enkelte naturforskere 
paastaar, at muskusoksen i virkeligheden er en faareart; men om saa 
er tilfældet, er det besynderlige dyr meget langt ude beslegtet med 
de sedvanlige varieteter. Hverken muskusoksen eller noget andet 
dyr, som lever i de arktiske egne, vilde længe kunne overleve en 
overflytning til de subtropiske lande. 
Studerer vi de forskjellige vilde faarearter hele verden over, fin- 
der vi straks et svar paa spørgsmaalet om uldens oprindelse. Uden 
undtagelse lever de alle høit tilfjelds, nogle næsten 1 evig sne. Klip- 
pefaaret bebor Rocky Mountains, mufflonfaaret Corsica og Sardiniens 
fjelde, Barbariets faar de høie egne i Marocco og andre dele at Nord 
Afrika, mens den kjæmpemæssige Ovispoli og Argolifaaret, lever 
paa Sibiriens og Thibets høie vidder. Paa de græsbevoksede skraa- 
ninger og afsatser finder de, hvad de trænger til sit livsophold, og 
naar faren truer dem, tager de sin tilflugt til de omkringliggende 
høie skrænter. Fra først af søgte de, ligesom de vilde æsler, tilfjelds, 
fordi lavlandets rovbegjærlige kjødædere var for mægtige for dem. 
Deres nære slegtninge, antiloper og hjorte, var hurtige nok tilbens til 
at kunne klare sig i skovene og paa sletterne; men den eneste udvei, 
de langsommere faar havde til at blive i live, var at søge op i fjel- 
dene. Mangen en menneskelig flygtning, jaget af menneskelige rov- 
dyr, har maattet gjøre det samme. Da de nu engang havde valgt 
denne bolig, maatte deres instinkter og legemsbygning blive afpasset 
etter en bjergbeboers liv, og gjennem lange tider, ved overleven af 
de individer, som var best skikket til den slags tilværelse, og ved 
udskilling af dem, som ikke passede herfor, har de udviklet sig til, 
hyad de nu er. 
For at beskytte sig mod høilandets kulde anskaffede de sig en 
tyk ulden klædning foruden den grove haarbedækning. Nødvendig- 
heden af at bevæge sig med hurtighed over de steile fjeldskraaninger, 
og det, at de trods sine tunge legemer maatte kunne springe blandt 
