285 
bliver løs og opsmuldret. Jordens evne til at opsuge vand formindskes 
herved, derimod har den lettere for at opsuge luft. Den gjennem- 
trænges bedre saavel af vand og luft som af planterødderne. Ved 
fordøielsesvædskernes indvirkning bliver jorden ogsaa kemisk noget for- 
andret. De organiske stoffer i den blir præpareret til lettere at lade 
sig spalte og omforandres til mineralstoffe og kvælstofforbindelser, 
som er opløselige i vand. 
,Naturwissenschaftliche Wochenschrift*. sg. 
Hvad bliver der af de døde elefanter? Dette spørgsmaal 
har i den nyere tid gjentagende gange været opkastet, og man har i 
den anledning fremsat alleslags mere eller mindre rimelige formod- 
ninger. Det er jo ganske merkeligt, at man kun sjelden finder ske- 
letter af disse dyr i den fri> natur, trods de massenedslagtninger, der 
foretages aar efter aar for de kostbare tænders skyld. Man har blandt 
andet antaget, at elefanterne, naar de saaredes dødeligt eller stod i 
begreb med at lide en naturlig død, trak sig tilbage til de tætteste 
ensomste skove for der at vente paa døden, og at de opnaaede en 
uhyre alder, før naturen satte grænse for deres liv. Ifølge leiligheds- 
vise iagttagelser af Å. G. Cameron er sagen meget simplere.  Trods 
det store omfang er nemlig skelettet lidet modstandsdygtigt, og det 
bliver ligesom knoklerne af andre dyr meget snart ødelagt af vilde 
drøvtyggere, som har en udpræget forkjærlighed for knoklerne, saasnart 
veiret, rovdyrene og insekterne har fjernet kjødet. Knoklerne leverer 
dem de til ernæringen nødvendige mineralsalte. I løbet af omtrent 2 
aar pleier selv et saa stort skelet fuldstændig at forsvinde. Fossile 
dyreknokler skriver sig næsten kun fra dyr, som er forulykket i sumpe 
eller i slamstrømme, huler o.s. v. og er unddraget luftens virkning samt 
de drøvtyggende liebhabere af dyreben. 
, Prometheus". PP. B. 
Gletschernes fosforescens. Allerede Agassiz og senere 
Adolf og Hermann von Schlagintweit har gjentagende iagt- 
taget og studeret dette fænomen uden imidlertid at være komne til 
nogen sikker erkjendelse af fænomenets egentlige væsen. Forrige aar 
har J. Maurer gjentagende gange havt anledning til at studere 
det 1 dets fulde pragt. Han havde i midten af august 1897 taget 
ophold i den herlige dal ved Arosa 1800 meter over havet. Om 
aftenen den 18de august saa han efter en skjøn solskinsdag kl. 91, 
om aftenen et paafaldende lystænomen. Himmelen var stjerneklar. 
I sydvest 1 dalens baggrund straalede firnsneen paa det røde horn ved 
Årosa 1 et spøgelseagtigt snart sterkere, snart svagere opblussende, 
bølgende, blaaligt ,glødelys*, hele den nordlige flade af det takkede 
horn lignede en kjæmpemeæssig strygeflade paa en svovlstikæske med 
sin matte fosforescerende lysning. Atter og atter fæstede øiet sig ved 
det mystisk prægtige lystænomen. Efterhaanden, henimod klokken 10, 
aftog imidlertid lyset og forsvandt for det forskende øie. Kold og 
