286 
mørk lig en kjæmpemæssig silhouette tabte klipperne paa det røde 
horn sig i nattens skygger. 
Nogle dage senere om aftenen den 22de august gjentog fæno- 
menet sig dog mindre intensivt og endnu engang senhøstes (27de 
oktober 1897) havde Maurer anledning til ,fra Sauterbrunnen sent 
om natten at iagttage et prægtigt askefarvet dæmrende fosforescenslys 
paa Breithorns kjæmpemæssige firnflade ligeledes etter en række klare 
solskinsdage*. Desuden fik han fra Claudio Soratz-Badrutt 
i Pontresina pr. brev den meddelelse, at denne en skjøn augustdag om- 
trent klokken 11 om aftenen, gjort opmerksom derpaa af flere be- 
kjendte, havde seet to lysende steder paa Rosatsch, som man 1 be- 
gyndelsen holdt for overnattende turisters baal, men i kikkerten saa 
man kun, snart klarere, snart mattere lysende flekker, der den følgende 
morgen erkjendtes som sneflekker. 
For at forklare fænomenet har man i begyndelsen tænkt paa den 
sædvanlige sol- (insolations-) fosforescens, som man f. eks. kan se hos 
ædelstene, der lyser i mørke efterat være udsat for sollys. Hermann 
von Schlagintweit anstillede forsøg herover og fandt, at sne og navnlig 
is i store stykker fosforescerede vistnok svagt, men ret tyde:igt, naar 
man ved en temperatur af flere grader under nul udsatte dem for en 
kraftig belysning og derpaa i absolut mørke iagttog dem med et øie, 
der var vant til mørket. Denne fosforescens varede imidlertid ikke 
længe, mens gletschernes fosforescens kunde holde paa til langt paa 
nat. Schlagintweit formodede derfor, at man her havde at gjøre med 
lignende lysfænomener, som de, man hyppig iagttager, naar et flydende 
eller amorft legeme antager krystallinsk form. Dette har saa meget 
større sandsynlighed for sig, som lyset iagttages saavel paa pjergene 
som nede i dalene og især da, naar sneen eller den kornede firnis 
efter en solskinsdag var gjennemtrukket af smeltevand, der lidt efter 
lidt frøs om natten. Som bekjendt har selv den klareste is ofte en 
fuldstændig krystallinsk struktur. 
Prometheus". 18 18 
Skjuler slangerne sine unger I svælget? Det spørgsmaal, 
om slangerne virkelig, som man saa ofte har paastaaet, i farens stund 
optager sine unger i munden og skjuler dem i svælget, indtil faren 
er over, har i den nyere tid været gjenstand for livlig diskussion. 
Mange har bestridt det, men det maa alligevel nu siges at være et 
at mange mnaturforskere bekræftet faktum. Nicolas Pike, som 
selv har iagttaget fænomenet ved de forskjelligste slangearter, har om 
dette spørgsmaal samlet en række ældre og yngre iagttagelser, hvoraf 
følgende skal gjengives. 
For mere end 40 aar siden offentliggjorde Sir John Richardson 
en beretning om en klapperslange, som han iagttog, mens den tog en 
skare unger i sit gab. Den lokkede dem til sig, ved at klapre med 
sin hale, og de ilede, straks de hørte signalet, ind i det vidtaabnede 
gab for at bringe sig i sikkerhed. Professor Brown-Goode, 
kurator ved det Smithsonske institut i Washington, har udtalt, at dette 
