301 
om eftermiddagen kl. 2 200 C. og kl. 7 om aftenen 1790 C. — Dette 
er naturligvis i skyggen. Men ogsaa i solen var temperaturen for- 
holdsvis lav trods den betydelige høide over havet. Mit sortkugle- 
thermometer viste ved middagstider i Tjibodas ikke nogen gang mere 
end 40—5009 C., i Buitenzorg 56—589 UC. I den botaniske have ved 
Graz har jeg paa varme midtsommerdage med det samme instrument 
aflæst næsten de samme maksimaltemperaturer,  Øiensynlig er det 
atmosfærens større mængde vanddamp og den deraf følgende større 
absorptionsevne, som betinger denne relativ lave soltemperatur. I 
Tjibodas, blot 709 syd for ækvator, hersker der altsaa aar ud og aar 
ind et prægtigt europæisk maiveir, og det milde vaarklima er varmt nok 
til at fremavle en ægte tropisk urskovs bugnende blomsterflor. I denne 
ensartede, jevne temperatur ligger hemmeligheden ved dens indflydelse 
paa plantelivet. De blotte kjendsgjerninger, at tillempninger ved 
frostens indvirkning, og den ved den betingede vintersøvn, er over- 
flødige, er her det afgjørende. Man kan vanskelig forestille sig, 
hvilken ødelæggelse en eneste streng frostnat aarlig vilde foraarsage, 
selv i de kjøligere bjergskove i den tropiske zone. Alt vilde være 
dødt fra de høieste af skovens kjæmper ned til den mindste levermose, 
og paa de hensmuldrende levninger af en utallige aartusener gammel 
flora vilde der efter aartiere og aarhundreder fremspire en ny flora, 
som vilde bestaa af en blanding af levninger af den gamle og af nye 
indvandrede planter. Saaledes maa en gang ved begyndelsen af istiden 
den første frostnat have brudt som en katastrofe ind over Europas 
tropiske urskove. 
Naar jeg nu i nogle faa ord skal give en skildring af den tro- 
piske urskovs fysiognomi, maa jeg først bekjende, at den tropiske 
urskov til en begyndelse beredte mig, ligesom saa mange andre, en 
stor skuffelse. Jeg mener ikke et æstetisk ubehag. Det er, om jeg 
saa tør sige, snarere en botanisk skuffelse, men tænker man nærmere 
efter, er den dog meget lærerig og skjuler i sig nøglen til den rette 
forstaaelse af tropeskovenes fysiognomi. Denne skuffelse bestaar kort 
og godt i, at man, istedetfor som ventet et tæt urskovsmørke, finder 
et klart halvmørke, selv i det tætteste vildnis. Dette halvmørke er 
langt lysere end i vore bøgeskove, for ikke at tale om de mørke 
granskove. Løvmasserne er forholdsvis meget svagere udviklede end 
i vore egne skove, trærne har meget mindre løv end hos os. Naar 
jeg tænker tilbage paa det sparsomme løv paa det stolte rasamalahtræ, 
