302 
som i urskoven ved Tjibodas lod sin hvide søilestamme skinne lang- 
veisfra gjennem tykningen, kan jeg endnu ikke løsrive mig ira det 
fremmedartede ved dette indtryk. 
Hvorledes kan nu dette besynderlige fænomen forklares? For at 
kunne besvare dette spørgsmaal, maa vi repetere for os de grønne 
løvmassers fysiologiske funktion. Det grønne løvblad er plantens vig- 
tigste ernæringsorgan. I de tusener af klorofylholdige celler, hvoraf 
det 1 virkeligheden bestaar, fuldbyrdes under lysets indvirkning den 
mest fundamentale af alle ernæringsprocesser, forvandlingen af de 
uorganiske næringsstoffer til organisk substans. Kulsyremolekylerne, 
som løvbladet suger til sig fra det omgivende lufthav, bliver ved 
lysets straalende energi spaltet i de grønne bladceller, surstoffet ud- 
skilles igjen, mens kulstoffet tilbageholdes. Dette torbinder sig da 
med det opsugede vands elementer, med vandstof og surstof, til et 
kulbydrat, til sukker eller stivelse. Vi mangler desværre endnu fuld- 
stændig torstaaelse af de kemiske forholde under denne assimilations- 
proces. Vi kjender blot begyndelses- og slutleddet i hele den kjede 
af kemiske forbindelser, som spiller en rolle ved assimilationsprocessen. 
Vi ved blot, at det grønne løvblad formaar at lave brød af stene, men 
hvorledes, ja det bliver os vel endnu 1 lange tider en gaade. 
Med produktionen af kulhydrater, af stivelse og sukker, er dog 
ikke det grønne løvblads ernæringsvirksomhed udtømt. Det er mere 
end sandsynligt, at ogsaa de for organismens bygning saa vigtige 
eggehvidestoffer i det væsentligste bliver frembragte i løvbladene. 
Det grønne løvblad beholder imidlertid ikke de af det dannede 
organiske stoffer, de bliver meget snart ført bort fra det og anvendt 
til bygning af nye organer, til ernæring og til vekst af alle ikke 
grønne plantedele, stamme, grene, rødder, blomster og frugter. I 
denne forstand er det grønne løvblad at betragte som plantens vig- 
tigste ernæringsorgan. 
Det er let at forstaa, at antallet af løvblade som er nødvendige 
til at ernære en bestemt plante, f. eks. et træ, maa staa 1 omvendt 
forhold til deres ydelsesevne. Jo større ydelsesevne et blad ifølge 
sin indre bygning og gunstige ydre forholde har, jo mere sukker, 
stivelse og eggehvidesubstans det i løbet af et bestemt tidsrum formaar 
at danne, desto ringere behøver antallet af disse grønne arbeidere at 
være, hvormed planten finder sit udkomme. Naar vore mellem- 
europæiske skovtrær har et saa tæt bladtag, uden hvilket vi vanskelig 
