303 
kan tænke os en frisk, kraftig skovkjæmpe, saa er det ikke et udtryk 
for en sprudlende livskraft, lysten til at blive grøn. Det er snarere 
nøden, vort ugunstige nordiske klima, som tvinger træet til at udfolde 
flest mulige løvblade. Det har at regne med den korte nordiske 
sommer, med det lunefulde veir i vor saakaldte tempererede zone, 
med talrige mørke og kolde dage, hvori bladenes ernæringsevne bliver 
meget nedsatte, om den overhovedet virker. Derfor maa den ringe 
ydelsesevne hos det enkelte løvblad blive opveiet med et saameget 
større antal af dem. 
Hvor langt gunstigere har ikke det tropiske skovtræ det! Det 
enkelte løvblad har i og for sig større ydelsesevne, da det som regel 
er tykkere og mere klorofylrigt end løvbladene paa vore trær. Trope- 
solens intensere belysning og den paafaldende lyse, hvide tropehimmel 
gjør det muligt for det grønne bladvæv at danne tykkere lag uden at 
de indre cellelag faar for lidet lys. Istedetfor i faa maaneder, som hos 
os, arbeider det tropiske løvblad hele aaret igjennem med den samme 
energi. Det kan derfor ikke være tvivl om, at dets assimilatoriske 
ydelsesevne overgaar mange gange den hos et løvblad fra vor mellem- 
europæiske flora. Tropetræet klarer sig med langt færre løvblade, for 
det passer et løvverk, som for vort forvænte øie synes sparsomt, 
ja fattigt. 
Ved siden af det ringe antal blade bevirker ogsaa disses stilling, 
at urskoven bliver godt oplyst. Paa vore trær er bladene som regel 
saaledes orienterede, at de opfanger mest muligt lys og derfor ogsaa 
holder borte mest muligt. For at holde borte en altfor sterk bestraalen 
indtager derimod bladede paa et tropetræ en bøiet, ja endog en lodret 
stilling og lader derved en stor del af lyset falde uhindret ned mellem 
sig. OQgsaa ved de speilende, glinsende bladflader bliver en anseelig 
lysmængde kastet ned i underskovens vildnis. De talløse grelle glans- 
lys fra tropeplanternes løv er overhovedet af meget stor fysiognomisk 
betydning for urskovvegetationen. Det blinker og funkler, naar solen 
skinner, som fra grønne edelstene eller som fra grønlakerede blikskiver 
for at bruge et mere træffende, end egentlig poetisk, udtryk. Saa 
meget tristere er derfor indtrykket, naar himmelen er overskyet og 
løvets melankolsk mørkegrønne lokalfarve gjør sig gjældende. 
Før jeg gaar over til konsekvenserne, som de eiendommelige 
forholde med løvverket i den tropiske urskov fører med sig for skovens 
almindelige fysiognomi, maa jeg endnu dvæle lidt ved det tropiske 
