306 
karakteristiske træk ved tropevegetationen kan tydeligt iagttages alle- 
rede fra søen, naar man seiler langs kysten. Skovenes konturer synes 
allerede paa lang afstand ujevnt sønderrevet og opfryndset, atter og 
atter rager enkelte kroner af eiendommelig, ofte meget fantastisk, form 
op over løvmasserne. Den eiendommelige uro, som ligger i disse 
konturer tiltager mere og mere, jo mere vi nærmer os skoven. Den 
meddeler sig ogsaa nu til farverne, som omfatter alle nuancer af grønt, 
hvorimellem der ogsaa er røde, brune og gule farvetoner. I mellem 
alt dette optræder desuden lyse, i solskinnet ofte blændende hvide 
stammer, der som slanke søiler rager i veiret. 
Den rigtigste forestilling af den almindelige type paa et tropisk 
skovtræ faar man, naar man tænker sig en mægtig eg, hvis knortede, 
grenede krone kun sparsomt er forsynet med løv, og som bæres af en 
svær, høi, lys søilestamme. I Vestjavas bjergskove hører i virkelig- 
heden ogsaa forskjellige egearter med helrandede blade og sterkt flad- 
trykte frugter til de almindeligste skovtrær. Den prægtige rasamalah 
(liquidambar altingiana), »skovens fyrste, som Junghuhn har kaldt 
den, tilhører saaledes denne type. Først i en høide af 25—30 meter 
deler dens lyse søilestamme sig 1 flere grene. Fuldt udvokset opnaar 
træet gjennemsnitlig en høide af ca. 50 meter.  Vore ege og bøge- 
trær vilde selv ikke med sine høieste toppe naa til den høide, hvor 
rasamalahstammen først begynder at forgrene sig. 
Andre ligeledes meget almindelige typer paa tropiske træformer 
er de pinieartede skjærmtrær, de af flere ganske flade, overhinanden 
leirede løvskjærme sammensatte etagetrær, det ved lodret opadstræ- 
bende sidegrene saa karakteristiske kandelabertræ og endelig de af 
søilerødder støttede, vidt udstrakte, stor- og sværløvede figentrær, som 
siden den graa oldtid har været betragtet og beundret som ærværdige 
repræsentanter paa planternes livskraft. De færreste eiere af et 
blomsterbord aner, at deres velpleiede lille ficus-stamme, som kaldes 
statelig, naar den kan opvise et dusin blade, er en herkules i vuggen, 
som i sit indomalayiske hjem vilde have vokset op til en mægtig 
kjæmpe. I vid omkreds om den tykke, omend ikke særlig høie, 
stamme bliver de mægtige grene baarne af en hel labyrint af sterke 
støtte- eller søilerødder. I tusenvis og atter tusenvis spirer disse 
rødder som fine tynde traade frem fra grenene og hænger i begyn- 
delsen som lange snorer ned fra kronen. For enkelte lykkes det at 
trænge ned i jorden. Af disse er det igjen blot nogle faa, som for- 
