308 
alperose (rhododendron javanicum). Gjerne dvæler blikket ogsaa ved 
de feagtige, fine bladskjærme hos træbregnerne eller alsophilerne, som 
jeg heller vil kalde dem efter deres almindeligste repræsentant, tl: 
navnet træbregne eller bregnetræ er dog et meget for tungt udtryk, 
naar vi vil betegne disse henrivende planteformer. De forholder sig 
til palmerne, med hvilke man godt kunde sammenligne dem, som 
maanen til solen. Mens palmekronerne udøver sin største maleriske 
virkning i det fulde sollys, udfolder alsophilernes lyse, matgrønne 
bladfjære sin største fortryllelse i maanens sølvlys. Med disse ord 
har jeg i min bog: ,En botanisk reise 1 troperne" forsøgt at gjen- 
give det indtryk, som jeg i maaneklare tebruarnætter i Tjibodas fik 
af disse planteformer. 
Til de mest bekjendte karaktertræk fra den tropiske urskov hører 
dens rigdom paa lianer, hvoriblandt vi har at forstaa alle skovens 
klattrende, rankende, klavrende og snoende planter. Mens der i 
Mellemeuropa blot forekommer nogle faa træartede slyngplanter, saasom 
epheu, vedbende, clematis o. 8. V., har man 1 tropelandene anslaaet 
artsantallet af lianer til over 2000, blandt hvilke de fleste har en 
træagtig stamme. Der findes neppe nogen større aideling af plante- 
riget, som ikke kan opvise klattrende repræsentanter. Ved vandfaldene 
ved Tjiburrum 1 Gedehbjergene traf jeg paa et slankt skavgræs, hvis 
tynde grene slyngede sig opad jungelen i en høide af mere end 2 
meter; den amerikanske equisetum giganteum skal endog kunne naa 
en længde af 10—12 meter. Ogsaa bregnelianer er almindelige. De 
snoende bladstilke paa lygodium articulatum fra Nyzealand skal endog 
kunne blive 15—3830 meter lang. Blandt de høiest udviklede planter, 
fanerogamerne, møder vi lianer, selv i saadanne familjer, hvis typiske 
fysiognomi ganske skulde synes at forbyde en lianartet vekst. Den, 
der for første gang hører tale om klattrende græs, kaktuser og palmer, 
maa have følelse af, at naturen med saadanne planteformer er selv- 
modsigende. 
I reisebeskrivelser kan man oftere læse om prægtige bladguir- 
landere, om blomstersmykkede festons, hvormed lianerne slynger sig 
fra krone til krone. Den slags skildringer er imidlertid mere baserede 
paa digterisk fantasi end paa virkelige iagttagelser ude i naturen. 
Bladene og blomsterne paa urskovens lianer udfolder sig som regel i 
en saa svimlende høide, at ikke noget menneskeligt øie kan adskille 
dem fra løvet paa det træ, som bærer dem. For det almindelige 
