11 
saa fast ved hjælp af sine talrige modhager, at ingen storm mere kan 
rive den løs. 
En overraskende rigdom paa gribe- og hefteorganer har de egent- 
lige rankeplanter. I den enkleste form tjener den træagtige gren 
eller kvist selv som ranke, idet den vikler sig omkring sin støtte i 
talløse slyngninger og danner gordiske knuder, som kun jungelkniven 
kan gjennemhugge. Blandt de egentlige ranker er hetteskive- og 
urfjerrankerne af særlig interesse. Heller ikke kan vi undgaa at 
nævne de pirrelige klattrehager, som, naar de har omslynget støtte- 
grenen, paa grund af trykket vokser sterkt i tykkelse og saaledes 
omklamrer sin støtte endnu fastere. 
Med nogle ord maa jeg endnu skildre den maade, hvorpaa de 
klattrende spirer paa lianerne søger og finder sin støtte. Jeg skal 
imidlertid kun indskrænke mig til de slyngplanter, paa hvilke den 
øverste del af spiren, der søger støtte, indtager en bøiet eller bori- 
sontal stilling og som paa grund af en eiendommelig maade at vokse 
paa bevæger sig langsomt i kreds.  Gjennemsnittet af denne kreds, 
gribefeltet, som man godt kan kalde det, beløber sig hos vore inden- 
landske slyngplanter blot til nogle faa ceptimeter, mens det hos de 
tropiske former med sine mægtige skud derimod er 1—2 meter. 
Saaledes formelig afsøger og afføler det slyngende skud sine nærmeste 
omgivelser. Fra time til anden forandrer den kredsende gren stilling, 
den søger som en kjæmpestor polyparm grene og kviste, hvortil den 
kan støtte sig. Uvilkaarligt kommer man til at tænke paa, hvor tantastisk 
og fælent det vilde være, om disse langt fremstrakte slynggrene plud- 
selig begyndte at beskrive sine kredse med hundrede gange saa stor 
hastighed. 
Den videstgaaende udnyttelse af rummet i den tropiske regnskov 
viser sig særlig udpræget i dens epifytiske vegetation Det biologiske 
begreb epifyter bliver let forstaaeligt, naar man erindrer sig floraen 
paa gamle spaan- eller straatage eller endnu bedre floraen paa gamle 
piletrær, som jo hyppigt er beboede af et anseeligt antal urtagtige, 
ja endog træartede epifyter. Der vokser paa den gamle træstok for- 
skjellige kompositer saasom løvetand, ryllik o. s. V., alleslags græs, 
jordbær, søtvider, gjøksyre, endvidere smaa furuer, birke og rogne- 
trær. Enhver plante, hvis frø er forsynede med saadanne ind- 
retninger, at de kan blive udbredte, kan leilighedsvis blive epifyter, 
naar de blot nogenlunde formaar at tillempe sig med hensyn til den 
