314 
ved substratet forandrede situation. Absolut nødvendigt er det dog, 
at vinden eller bærædende fugle udsaar frøet paa træets ru bark. 
Af saadanne leilighedsepifyter er i de tropiske urskove lidt efter lidt 
de egte vaneepifyter opstaaede. 
I populære reisebeskrivelser bliver disse vekster meget ofte 
kaldt snylteplanter. Heri forsynder man sig dog høiligen mod dem. 
Egte snylteplanter ernærer sig altd fuldstændigt eller idetmindste 
delvis af de organiske bygningsstoffer, som verten producerer, og som 
de udtrækker ved hjælp af særegne sugeorganer. Vor mistelten, 
snyltetraad og skjælrod er eksempler paa den egte parasitisme. Epi- 
fyterne derimod udtrækker af grenene paa det træ, som bærer dem, 
hverken raa næringsstoffer og hel ikke organiske substanser. De 
har sine egne grønne assimilationsorganer, deres ernærings fysiologiske 
husholdning er ganske uafhængig af vertens. Man kan derfor i det 
høieste kaide dem plads- eller rumparasiter. De fleste epifyter er 
derfor ganske uskadelige for det træ, som huser dem. Kun de større 
former kan blive skadelige for sin vert ved at berøve ham lys eller 
ogsaa ad grov mekanisk vei. Heriblandt hører først og fremst de 
trædræbende figentrær, hvis eiendommelige levevis beror paa, at de 
formaar at danne to slags rødder. Først sender epifyten direkte ned 
i jorden en eller flere kraftige ernæringsrødder, som senere fortykker 
sig til støttende søiler. Derpaa danner den overmaade talrige hefte- 
rødder, som altid tættere omslynger den støttende træstamme. Da 
disse hefterødder mangesteds indbyrdes vokser fast sammen, dannes 
der lidt efter lidt et fast gitterverk, som tilslut bogstaveligt talt trykker 
støttetræet ihjel. Stammen raadner bort og trædræberen er nu sterk 
nok selv at holde sig opretstaaende. Undertiden brækkes den afdøde 
og morknede stamme istykker, før endnu drabsmanden er sterk nok; 
paa den mest fantastiske maade hænger da det morknede stamme- 
stykke ned ved siden af den opretstaaende stump, idet det bliver 
omklamret og baaret af klamrerødderne. 
Ogsaa hos en anden kolossal planteskikkelse, orehidéen ; gramma- 
tophyllum speciosum, er det luftrøddernes tillempningsevne, som mulig- 
gjør epifytismen. Hvad der først er os paafaldende ved denne epifyt, 
er en lys rodkrands, som er sammenfloket af tusener og atter tusener 
kamformet forgrenede luftrødder og omgiver bæretræets stamme som 
med en kolossal svulst. Alt efter træstammens tykkelse beløber gjen- 
nemsnittet af denne svulst sig til 2—3 meter, dens tykkelse er 
