317 
med jord og vand, som om planten havde vokset nede paa jorden. 
Derfor kan denne bregne opnaa vældige dimensioner. Jeg har selv 
seet eksemplarer, hvis blade var over 2 meter lange. Vilde man 
sætte et saadant bladrede midt i en større stue, vilde den med blad- 
spidsene naa helt bort til stuens vægge. 
Paa et endnu høiere tillempningstrin staar hin epifytiske bregne, 
som har overdraget funktionen at samle madjord til særegent formede 
niseheblade, der i høi grad adskiller sig fra de grønne løvblade. Disse 
niseheblade er enten runde eller nyreformede, med sin undre rand og 
med siderandene er de pressede tæt ind til bæretræets stamme, mens 
bladenes øvre rånd hvælver sig fremover. Hermed kommer en humus- 
samlende nische istand, hvori ernæringsrødderne vokser ind. Derpaa 
udvikles først de store hornformede eller fjerede løvblade. 
Et vigtigt livsspørgsmaal for alle fanerogame epifyter er spørgs- 
maalet om vandforsyningen, thi en plante som ikke kan trække vandet 
af jordbunden, er i saa henseende slemt stillet selv i den tropiske 
regnskov. Derfor er særegne indretninger nødvendige, som snarest 
muligt kan opsuge regndraaberne eller magasinere dem i særegne 
reservoirer, hvorfra der igjen kan øses, saasnart det udkræves. Som 
opsugningsapparater kan nævnes de hvide sølvglinsende luftrødder hos 
mange epifytiske orchidéer. Disse luftrødder er forsynede med et 
eiendommeligt capillarapparat, der ligesom trækpapir hurtigt opsuger 
de vanddraaber, der falder paa dem. Og med hensyn til dannelsen 
af de store vandreservoirer skal jeg kun nævne, at allerede for mere 
end to hundrede aar siden har disse reservoirer tiltrukket sig den 
første botanikers opmerksomhed, der videnskabeligt har gjennemforsket 
det indomalayiske archipel. 
Georg Everard Rumphius, født i Hessen Hanau, traadte 
i aaret 1652 i det nederlandsk-ostindiske selskabs tjeneste og blev af 
dette sendt til Amboina. Ved siden af sin embedsvirksomhed beskjæt- 
tigede han sig med uudtrættelig iver at gjennemforske archipelets flora. 
Paa grund af legemlige og aandelige overanstrengelser blev han blind 
i aaret 1670. Fire aar senere mistede han under et jordskjælv sin 
kone og yngste datter, tre aar derefter ødelagde en ildebrand den 
største del af hans bøger, haandskrifter, tegninger og samlinger. Ufortrø- 
dent arbeidede imidlertid Rumphius videre paa igjen at fuldstændiggjøre 
sit halvt tilintetgjorte livsverk. Endelig i aaret 1692 kunde han sende 
de første seks bind af sit berømte verk ,Herbarium amboinense* til 
