339 
dem istykker med sine hove. Næsten alle antiloper bruger denne 
angrebsmaade, og selv uforsigtige jægere er blevet dræbt af den 
store Himalayaantilope. 
Et vildt faar er ingen ubetydelig modstander i sit hjemsted. 
Poli- og argalifaaret har enorme horn, og man maa have seet dem for 
at faa respekt for dem. Den store botaniker, Sir Joseph Hooker, 
paastaar, at man i Thibet har seet ræve lave sine huler i argalifaarets 
hule horn. Dette lyder jo lidt sterkt, og jeg maa tilstaa, at jeg 
gjerne skulde træffe en af disse eremitkrabbe-lignende ræve i 
sit hus. 
Visse tamme indianske faar, i slegt med de vilde racer, er fæle 
fyrer til at slaas, og indfødte rigmænd bruger at lade dem kjæmpe 
mod okser og andre dyr. Phil. Robinson fortæller en historie om en 
væder, der blev sendt til Caleuttas zoologiske have. Da den ikke 
havde nogen værdi som kuriositet, troede vogteren, at den vilde blive 
en smagebid for en hæderlig gammel tiger; men saasnart væderen, 
der var hidsig af sig, var kommet ind i buret, for den paa tigeren. 
Den bereiste mand fortæller videre, at efter en skarp kamp, dræbte 
væderen tigeren! OQm den spiste den efterpaa, fortælles der ikke 
noget om, men man skulde ikke forundre sig over noget af en buk 
som den. 
De utallige varieteter, vi har af faaret, og de vidt forskjellige 
egenskaber, de fremviser, viser os, at arterne har været tæmmet i 
lang tid. Var hunden det første, og gjeden det andet, saa var næsten 
sikkert faaret det tredie dyr, som mennesket tæmmede. 
Naturforskerne er ikke enige om, fra hvilke vilde arter vort 
nuværende faar nedstammer. dJeg anser det for sandsynligt, at det 
skylder forskjellige arter sin oprindelse, som f. eks. mufflon-, burrhel- 
og argalifaaret. Disse har merkelig nok, som omtrent alle fjeldbeboere, 
korte haler.  Hovedhensigten med halen hos de planteædende dyr er 
at vifte fluer væk, men paa høiderne, hvor det stadig blæser, er disse 
ikke plagsomme. Dog fødes vore tamme faar med lange haler, og 
tiltrods for den gamle vane, gaardbrugerne og faarehyrderne har, at 
klippe halerne korte, fortsætter de alligevel at vokse. Her er to pro- 
blemer for den nye generation naturforskere, som naturligvis er uen- 
