334 
delig meget flinkere og mere intelligente end de gamle klodrianer, 
som hidindtil har skrevet om saadanne ting! Hvorfor vokser halen 
hos det nuværende faar? og hvorfor logrer lammet med halen under 
maaltidet ? 
Man har fortalt en besynderlig historie om vilde faar fra Rocky 
Mountains og fra andre dele af verden, som, tror jeg, aldrig er blevet 
stadfæstet af nogen kompetent naturforsker, men som man alligevel, 
tiltrods for dens utrolighed, maa tage lidt hensyn til. Den støtter 
sig til en god del uafhængige, omend ukultiverede iagttageres udsagn, 
og indholdet af den er: Naar vilde faar bliver drevet ud paa kanten 
af en styrtning og finder det umuligt at undkomme, springer de 
udfor og lader sig falde ned paa hornene, de skal kunne falde et be- 
tydeligt stykke uden mindste skade. Jeg tror nu, at der er noget i 
den anatomiske bygning, som giver denne forunderlige historie en vis 
sandsynlighed. Lad os et øieblik betragte den kraft, hvormed to 
store bukke støder sine hoveder sammen, naar de for fuld damp ren- 
der mod hverandre fra en afstand paa 30 a 40 fod. Det hænder 
ikke sjelden, at tilbageslaget er saa kraftigt, at begge dyr bliver ka- 
stet paa ryg. Faarets bygning er, hvad enten det hører til en af de 
varieteter, som har horn, eller ikke, ualmindelig skikket til at taale et 
forfærdeligt slag i panden, og halshvirvlerne er saa umaadelig sterke, 
at de kan tage imod stødet uden ringeste skade. Et faar kan nu 
falde fra en betydelig høide og komme ned paa hovedet uden at faa 
et sterkere stød end en buk, som er indviklet i en rasende kamp. 
Det vil bestemt være sikrere for faaret at falde paa denne maade 
end paa de forholdsvis svage ben, især hvis det har store spiralhorn, 
som til en vis grad vilde tage imod stødet, førend dette naaede ho- 
vedskallen og rygraden. 
En gaardbruger af mit bekjendtskab demonstrerede engang paa 
en morsom maade den forunderlige ligegyldighed, en væder viser 
overfor et slag i hovedet. Denne mand eiede en stor og kamplysten 
væder. Enhver, som kom ind paa marken, hvor den var, blev angre- 
bet af den, og den gav sig sjelden, før dens offer var kastet til 
jorden. For at helbrede den for denne ubehagelige vane brugte 
eieren følgende fremgangsmaade. Han kom sig ind paa marken, uden 
