336 
ITIL. Gjeden. 
Omend gjeden og faaret i almindelighed sættes i samme klasse, og 
skjønt de ikke sjelden løber i hinandens selskab, er de alligevel meget 
forskjellige, hvad vaner og anlæg angaar. For det første erhverver 
gjeden straks igjen de egenskaber, som gjør den istand til at leve som 
et vildt dyr, hvorsomhelst den undgaar menneskets kontrol. Man finder 
gjeder, som har løbt vild, næsten hele verden over, hvor der er fjelde. 
Gjeden er historisk et dyr, som klatrer blandt klipperne, hvorimod 
faarets forfædre, medmindre de blev opskræmte af en fiende, søgte sin 
føde paa de græsbevoksede fjeldskraaninger. Vilde gjeder foretrækker 
den dag idag at leve mellem afgrunde og steile klipper og spise de unge 
skud paa de spredte buske, som vokser i kløfter og sprækker. Gjeden 
er sikrere tilbens end faaret, og desuden bruger den forskjellige maader 
at bevæge sig paa, naar den er paa sit oprindelige tilholdssted, thi 
hvor faar foretrækker at hoppe, foretrækker gjeden i almindelighed at 
klatre. Man kan, ved blot at betragte gjedens ydre, se, at den ikke 
er saa godt skikket til at hoppe som faaret, og at den er bedre 
skikket til klatring end dette. Den er idetheletaget mere livlig i sine 
bevægelser og anvender øiensynlig mere tanke paa bevægelsesprocessen. 
Dens bagdel har ikke de fyldige muskler, som driver faaret fra klippe 
til klippe; den er snarere mager og tynd. Heraf den store forskjel 
(til sine tider overseet i Wales) mellem et gjedelaar og faarelaar. Den 
store forskjel, som er paavist mellem de to dyrs karakter, skyldes 
sandsynligvis den omstændighed, at der, hvor de vilde gjeder søger 
sin føde, er det nødvendig for hjorden at sprede sig og for ethvert 
individ at sørge for sig selv. Herfra skriver sig udentvivl gjedens 
merkværdige uafhængighed. Lig en anden fjeldbeboer, æselet, har 
den urokkelige nerver og beholder sin aandsnærværelse endog, naar 
den udsættes for pludselig og uvant fare. Hvor stor en kontrast er 
der ikke i denne henseende til faaret, som altid er udsat for pludselige 
anfald af panik, og som altid taber hovedet, naar det bliver skræmt. 
Denne gjedens uafhængighed og koldblodighed har ved mange anled- 
ninger vist sig nyttig for den. Det pleiede at være skik i næsten 
alle stalde, hvor der var værdifulde heste, at holde en gjed, som 
fik lov til at løbe trit omkring i bygningen. Grunden hertil er, at 
i tilfælde af ildebrand, naar forskræmte heste stundom negter at 
forlade staldene og derfor er i stor fare for at gaa tilgrunde, saa vil 
