344 
kjendsgjerninger synes at vise, at dyrs gjennemsnitsstørrelse i hvil- 
kensomhelst race (vi snakker naturligvis her ikke om de enkelte 
individer) ikke er direkte afhængig af magelighed og rigelig forsyning 
af mad eller det modsatte. Størrelsen er, efter alt at dømme, 
kun en af de mange betingelser, som skaffer overensstemmelse med 
omgivelserne. Hvis dyr af hensyn til kampen for livsopholdet finder 
det fordelagtigt at være store, vil de vise en tendens til at tiltage 
i legemsstørrelse fra generation til generation. Dersom de paa den 
anden side finder det lettere at opretholde kampen for tilværelsen, 
naar de er smaa, vil hver generation gjøre dem mindre. Desuden 
(og heri gives vel en forklaring paa spørgsmaalet, hvorfor fjelddyr be- 
gynder at degenerere, naar de bliver tæmmet), hvis det omstændig- 
hedernes tryk, som driver dem til at blive store eller smaa, fjernes, 
synes de at vende tilbage til en eller anden gammel grænse for legems- 
størrelse, som sandsynligvis har været vedligeholdt gjennem et uhyre 
tidsrum, førend de senere omstærdigheder, som indvirkede paa deres 
størrelse, traadte i kraft, og dette traditionelle middelmaal maa siges 
(forsaavidt denne ofte misbrugte frase er tilladt) at være dyrenes 
pnaturlige størrelse". 
En slutning, som kan udledes af denne forklaring, er, at fjeld- 
beboerne nedstammer fra en race, underlegen de fleste af de nuvæ- 
rende arter, som endnu lever i en slags fri tilstand; og at den 
degeneration, som øiensynlig finder sted, saasnart saadanne dyr fjernes 
fra deres hjemlige fjelde, repræsenterer en tilbagevenden til en mere 
primitiv lavlandstype. OQmendskjønt man, naar man drager saadanne 
slutninger, til en vis grad maa stole paa gjetning, er der dog grunde, 
som taler for denne antagelse. Enhver naturlig bjergbeboer søgte, 
som jeg har forklaret i artikelen om faaret, først sin tilflugt til util- 
gjængelige høider, fordi den blev forfulgt af de kjødædende paa dens 
oprindelige tilholdssted. Vi finder endnu mange planteædende dyr, 
som lever, hvor der er fuldt op af rovdyr; men de er ialmindelighed 
enten ualmindelig hurtige tilbens og aarvaagne som antiloperne eller 
vel udrustede og kraftige som bøffelen. Naturligvis vilde de flygtninge, 
som søgte sikkerhed paa de ufrugtbare og vindhaarde fjelde, ikke være 
istand til at opholde livet andetsteds. Saaledes synes det sandsynligt, 
at de svageste og mindst hurtige af fortidens planteædere flygtede til 
høiderne og blev afpassede for livet deroppe. Hvis saa er tilfælde, er 
