346 
den, at for tusener af aar siden trængte forfædrene til materialets op- 
rindelige eiere et skind, som kunde udholde stadig berøring med den 
grove og tornede vegetation, som var den fremherskende i de egne, 
hvor de vilde gjeder har sine hjem. 
En sammenligning mellem faarets og gjedens horn viser 08 
ogsaa den forskjel i vaner, som har indvirket paa de to dyrs uld. 
Faarets spiralformede horn er meget daarlig egnede til at passere 
gjennem krat, da det er indlysende, at de stadig vil blive hængende 
fast og hindre dyrets gang. Blandt nogle meget gamle optegnelser 
finder vi et eksempel paa dette; thi fandt ikke Abraham ,en 
væder hængende ved sine horn i busken*, da han skulde til at 
ofre Isak? Bare den omstændighed, at et faar ikke er istand 
til at komme sig løs, naar det blir hængende fast i buskene, viser, at 
situationen er uvant; omend det synes noget forunderligt, at kjæmpende 
vædere, hvis horn har haget sig sammen, og som, man skulde tro, maatte 
være vel vaut med et saadant tilfælde, sjelden har den fornuft at 
gjøre den halve dreining med sine korketrækkerlignende horn, en 
dreining, som vilde være tilstrækkelig til at sætte begge krigsfanger i 
frihed. Man har eksempler pan, at faar er gaaet tilgrunde, hoved 
mod hoved, fordi de ikke havde tilstrækkelig forstand — eller muli- 
gens for megen egensindighed — til at komme sig løs fra hinanden. 
Nu er gjedens horn aldrig saa snoede, at de gjør det farligt for 
den at passere mellem tornbuske eller tætstaaende underskov. Den 
behøver kun at stikke næsen i veiret, og dens horn ligger bagover 
paa begge sider af ryggen eller bøier sig ned langs dens skuldre og 
tjener som beskyttelse for dens legeme, naar den baner sig vei igjen- 
nem de tornefulde buske paa fjeldsiden. 
Det er ofte blevet paastaaet af jægere, at stenbukken og andre 
vilde gjeder, naar de bliver haardt forfulgt, kaster sig over afgrunde 
og kommer ned paa hornene. Mr. Hutton (citeret af professor Lloyd 
Morgan) siger, at han har seet fangne vilde gjeder bruge sine horn i 
denne hensigt. Der er ikke den særegne anatomiske grund, som vi 
finder i faarets hovedskalle og halshvirvler, for at tage en saadan 
historie for god. Gjeder slaaes ikke ved at kaste sig mod hinanden, 
hoved mod hoved, som væderne pleier at gjøre. Deres forholdsvis 
lille vegt og deres større hurtighed bringer dem til at benytte en anden 
fremgangsmaade. En gjed vil jalmindelighed, naar den staar ansigt 
