Edderkopperne. 
Edderkopper ansees vel ialmindelighed for uskjønne og uhyggelige 
dyr, naar de rovgridske sidder paa lur i mørke og urenlige kroge, 
med den opsvulmede krop og kravlende med de tynde, tornebe- 
satte ben. 
Javist er de rovdyr som saa mange andre; men de hos os levende 
er ganske uskadelige; kun de større jordedderkopper kan bide ganske 
ubetydeligt, naar de anøribes. De søger heller ikke netop urenlige 
steder, men hvor der stadig gjøres rent, kan de selvfølgelig ikke bo 
og bygge; mange arter lever ogsaa paa blomster, ved vandbredder 
0. s. v. og hvad nu det tynde eller tykke i formen angaar, da er det 
vel en smagssag. Her som ellers vil fordom og indbildning svinde 
med reel viden. 
Naar man ser dem afbildede i et smukt plancheverk, maa det 
vel erkjendes, at de er udstyret med særdeles fine tegninger og mange 
zirlige eller kuriøse organer, og dog er de langt skjønnere i levende 
tilstand. Farvebedækningen bestaar ofte af guld- eller metalglinsende 
haar, der snart er formet som fjer, snart som skjæl.  OQgsaa øinene 
er undertiden smukt blaa eller grønne, og alt dette vinder mere og 
mere ved forstørrelse. Hertil kommer deres kløgt og kunstdrift, der 
næsten ligner intelligens, og der er derfor mange naturforskere, om 
just ikke hos os, der har gjort edderkopperne til gjenstand for spe- 
cielt studium. 
Allerede i 1757 udgav Clerck i Upsala et plancheverk, som 
danner det første grundlay: for artsstudiet; han beskriver 60 arter fra 
Sverige. Westring i Gøteborg har i 1262 skrevet et stort verk 
over de svenske edderkopper, og han kjendte et antal af 35—400 arter, 
hvilket dog er lidet i sammenligning med insekterne; de fleste arbeider 
»Naturen* 23 
