SDT 
Nbgle spinder slet ikke fangenet, men rør til bolig og eggehylstre 
eller kun enkelte sikkerhedstraade til at klatre i. 
Men hvorledes dannes nu de saa nølagtigt konstruerede hjulnet? 
Hvorledes kan et dyr, som ikke er istand til at flyve, spænde en 
traad fra en trætop til en anden paa mange meters afstand? Til det 
første anlæg at nettet behøves passende vind. Dyret stiller sig paa 
enden af en gren og undersøger vindens retning og vender ansigtet 
mod vinden, lader saa en traad udgaa, som blæser videre og videre 
ud, idet den forlænges ved mere spind og tilsidst fæster sig etsteds 
ved sin fri ende. Derpaa prøver dyret, om traaden er sikker, vandrer 
henad den og fortykker den med mere spind. Et stykke ud paa 
denne traad fæstes en ny traad ind til det nærmeste træ, saa at der 
dannes en vinkel med den første traad, og endelig drages en traad 
mellem disse 2 til en triangel, som skal bære cirkelnettet. Derpaa 
spinder den radierne og saa den rundt gaaende traad, som tilsyne- 
ladende er mange koncentriske ringe, men i virkeligbeden en fortsat 
spirallinje. Om der først spindes den inderste eller den yderste del 
af spiralen, synes at være forskjelligt; men gamle Clerck siger, at 
han aldrig har seet andet end, at der spindes udenfra. Men da dyret 
nu ikke kan benytte vind og heller ikke kan gaa over til radierne i 
deres ydre, saa gaar den med sin traad for hver gang saa langt ind 
mod centrum, at den kan klavre over til nabotraadene og drager igjen 
udad, fortsættende paa samme maade. 
Støttetraadene er sterke og haarde, men cirkeltraadene, som skal 
fæste byttet, er meget klæbrige. Denne klæbrighed frembringes derved, 
at der afsættes en stor mængde slimdraaber; man har talt indtil 
120000 saadanne slimkugler paa et net. Endelig drager den en 
traad fra nettet ind til den krog, hvori den hviler og skjuler sig, saa 
at den kan merke, naar et dyr kommer i nettet, ligesom en fisker 
merker sin fangst paa snøret. 
Selv de langsomt gaaende spindende arter kan alligevel foretage 
vandringer paa lang afstand. Det er, hvad englænderne kalder 
pgossamer*, franskmændene ,Le fils de la vierge" og tyskerne 
pfliegender Sommer*. Det er naturligvis overdrevent, naar en gammel 
forfatter siger, at han fra høie taarne har seet edderkopper flyve op 
til de høieste skyer. Men ved hjælp af en sikkerhedstraad kan de 
lade sig blæse lange strækninger og saa fra et nyt sted i samme 
retning fortsætte reisen. Det sker især om høsten, og det antages, 
