370 
sin side kun levninger af større masser, som er blevne veirtærede i 
utalte aartusener i en senere, og geologisk talt, noksaa ny tid. 
Adgangen til dette merkelige udsigtspunkt er let. Fra damp- 
skibsanløbsstedet Nøstdal kan man sætte over til Hundeid, og derfra 
fører en maglig jævn skraaning op til tops. 
Hans Reusch. 
Planterigets artilleri.” 
I planternes tause rige er der i almindelighed lidet at høre. I 
eventyret fortælles der vistnok, at man skal kunne høre græsset vokse 
og trærne synge. Der gives forresten ,syngende trær" f. eks. de 
paa Ny-Zeeland voksende filao- (casuarimd-) arter. Disse trær plantes 
otte paa kirkegaarde paa grund af den musikalske lyd eller rettere 
sus, der fremkommer, naar de tynde, kiselsyreholdige hule grene gnides 
mod hverandre for de sagteste vindpust. Ogsaa i Tyskland gives der 
mange sagn om syngende trær f. eks. det, hvori det fortælles, at en 
ridder, Hans von Windeck, hørte et lindetræ synge og derfor byggede 
et. kapel paa stedet. Den forunderlige klang, som man undertiden 
hører fra trætopperne, har efter professor Miullenhof sin oprin- 
delse fra utallige bier, der sværmer om i trærnes toppe og der finder 
rigelig næring. 
Fløitende skove opdagede Schweinfurth i Schilluklandet; de 
bestaar af fløitetræet (acacia fistulosa). Dette træ har elfenbenshvide 
torne, hvori der lever insektlarver, og som derved udvikler sig abnormt. 
Ved grunden svulmer tornene sterkt op til valnødstore blærer. Naar 
insektet er krøbet ud af et cirkelrundt hul, danner denne blære en 
resonantsrig okarina, som 1 vinden frembringer høie fløitetoner. Om 
vinteren frembyder den afløvede skov af fløiteakazier et besynderligt 
udseende med sit kridhvide, spøgelseagtige fletverk af grene og sine 
tornblærer, der lig snefnokker er indstrøet mellem grenene, og naar 
fløiterne og piberne dertil opløfter sit tusenstemmede kor, saa er det 
ikke saa underligt, om vandreren bliver uhyggelig tilmode. 
» 
1) Af dr. E. L. Erdmann i ,Prometheus*. 
