

PLORA DE CATALUNYA 

Gènere 200. — CICER L. 
(Nom de la planta entre els romans. Molts el deriven de xtxvç, força, vigor, per les qualitats 
eminents que els antics li atribuien ().) 
Flors blanques o blavenques, solitàries, en peduncles axil'lars, articu- 
lats, bracteolats, més curts que les fulles, calze 5-fid, de lacínies iguals, les 
4 superiors acostades, molt més llargues que el tub, corol'la apenes més 
llarga que el calze, estams diadelfes, amb el tub truncat obliquament, fila- 
ments alternativament dilatats a l'àpex, estil alenat, glabre a l'àpex, lle- 
gum relativament grossa, molt inflada, ovoide, sentada, apiculada, a2-sper- 
ma, llavors ovoido-còniques, rugoses, herbes anuals de 2-4 dm., piloso-glan- 
duloses, de fulles imparipinnades, de 6-8 parells de folíoles ovato-oblongues, 
serrades, estípules ovato-agudes, inciso-dentades. 
804. — C. arietínum L. 
(del llatí axies, arietis, el bité o moltó, Per una 
certa semblança de les llavors amb el cap d'aquell 
vuminant. Ja Plini diu arietinum cicer). 
Sinonimia.—Cigró, ciuró, cigronera, cast. gar- 
banzo, //. pois chiche (uv. lúlyrus), it. cece, 
francog. vet., çoire. 
Geografia, —Cultivat i subespontani.—Maig. 

0) XL U.T és una espècie de llegum, Cf. c, XiuEppoL d/p01 Mazsòóvec fortasse c, gr. 4ptóG, faselum ..erebin- 
thus, .est genus, qui vocatur grece crii, latine dicitur cicer arielínus, APLÓG, el bè, empareatat amb LE PG, la banya. 
Cf, la dita castellana ude lejos le viene el Pico al garbanzon, 
I95 
