
Lactarius acris (Bolt. 1785.). Otrovna i veoma rijetka. Nadjeni 
pojedinac posvema odgovara originalnoj diagnozi, tek bi se ova 
mogla poradi veće jasnoće nadopuniti slijedećim : 
Klobučić do 9 cm širok, oboda češće vijugavo ugnuta; meso | 
bijelo, malko žućkasto, a na prerezu, osobito pod kožicom klobu- 
čića postaje krasno grimizno ljubičasto, te se čini da u mesu mliječ 
postaje ljubičasta, a meso crvenkasto-smedjasto; — napokon poprima 
opet bjelkasto-Zuckastu boju. Ovi prelazi boja su veoma važni, a 
intenzivnost im ovisi, — kao i kod ostalih gljiva, koje mijenjaju boju, 
o količini vlage u doba kad se gljiva ubere. 
Listići blijedo žuti — nanašaju na narančasto, miješani, u 
nasadištu držeći se stručka, silazeći i crtasto produženi, gusti, tanki ; 
od dodira pocrvene intensivno, a na njima skrutnuta mliječ u većoj 
količini ostaje crvena, a u manjoj skrućuje se u žučkasta zrnca. 
Stručak bjelkast, blijedo smedjasto nahukan, nepravilan, iz- 
nutra šupalj. 
Miris dosta slab; okus veoma ljut. 
Truske skoro malko smedje, okrugle, 6—7 u Sir. sa do 2 u 
dugim bradavkama tupa vrha, koje su poput štapića naokolo na- 
sadjene. 
Schulzer je nema. 
Lactarius volemus (Fr. 1828.) faohifinis (Schff. 1762.). Dosta česta 
jestiva gljiva, koja se svojim valovitim nadviscima (cistidama) od 
sviju svojih vršnjakinja razlikuje. Upravo [mi je začudno, što svi 
autori navadjaju, da ova gljiva i njezina najbliža srodnica 1. mitis- 
simus (Fr.) nemaju mirisa. Ubirao sam jednu i drugu vrstu u stoti- 
nama komada za jelo, i uvijek su imale, pače intensivan poseban 
miris po smoli (Harz), kojim ih prožimlje mliječ. Jedini Schulzer 
spominje pod br. 856. da mliječ ima poseban, ali ,nicht unangeneh- 
men Geruch“. Ustanovio sam i kod nekih drugih gljiva, koje su 
pače dosta česte i dobro poznate kao i ova, da autori, a i mnogi 
praktični gljivari tvrde, da nemaju mirisa, dok one, barem u našim 
krajevima imadu svoj posebni miris. Tako na pr. Polyporus confluens. 
(Alb. et Schw.), koji miriši donekle po pjenici; Limacium pudorinum 
(Fr.) za koju jedini Kalchbrenner navadja: „Odor debilis, gratus 
(Jasmini, teste Quelet)“ it. d. 
Za našu gornju gljivu navadja Janda ime „Pecenica“, po 
njemačkom „Brätling“, a po njemu i Schulzer. Ja to ime u narodu 
nisam čuo. Pravo narodno ime ove gljive je ,Prijesnac“, kako | 
sam je čuo zvati u Granici, još za moga djetinjstva. Naš narod je 
prijesnu jede, a po tomu joj i ime. Schulzer kaže: ,Roh genossen 
stillt er den Durst“. 
* Russula cyanoxantha (Schiff. 1762.). Kod nas dosta česta, ugledna 
gljiva. Nalazio sam je često u okolici zagrebačkoj (Maksimir, Tuš- 
kanac, Grmoščica) i u Gorskom kotaru (Delnice). — Jestiva. 
Schulzer je nema. 
Russula lepida (Fr. 1883.). Jedna od najljepših i dosta čestih 
russula. Nalazio sam je često u okolici zagrebačkoj po šumama, i 
za jelo sabirao. 
Schulzer je nema. 


