101 

U drugom dijelu (:primjene:) autor primjenjuje teoriju najprije 
na određivanje t. zv. sunčane klime, t. j. klime, koja bi zavisila jedino 
o toplini, koju dotično mjesto prima sunčanom radijacijom. Navešću 
najznačajnije rezultate: Dok se za paralelke oko geografske širine 
41“ srednja godišnja temperatura dobivena teorijom slaže sa srednjom 
temperaturom izvedenom iz opažanja, idući prema polu teoretske su 
temperature niže, idući prema ekvatoru više od temperatura stečenih 
opažanjem, t. i. sunčana klima pokazuje jače ekstreme nego faktična. 
To se mora i očekivati, jer morske i uzdušne struje, koje sunčana 
klima ne uvažuje, ublažuju ekstreme. — Srednja pak temperatura za 
cijelu zemlju o tim ekstremima ne zavisi, pa se njezina teoretska 
veličina izvrsno slaže sa empiričkom. Osobito odlikuje teoriju prof. 
Milankovića, što izlazi matematskom dedukcijom inverzija tempera- 
ture u višim slojevima atmosfere sastavljene od dva plina, i to u 
istoj visini, gdje je i opažanje utvrdilo, da nastaje inverzija, dotično 
stacionarno stanje temperature. 
U zadnjim se poglavljima teorija prenosi u područje vremenske 
i protorne ekstrapolacije našega iskustva; autor diskutuje paleokli- 
matski problem, računa starost zemaljske kore, obrađuje klime Mer- 
kura, Venere, Marta i Mjeseca. 
U pogledu paleoklimatskog problema, a napose problema lede- 
nog doba, knjizi je u prvom redu svrha, da za rješavanje ovog pro- 
blema pribavi ekzaktno matematsko oruđe, da ustanovi zavisnost 
između toplinskih pojava na zemlji i astronomskih elemenata njezinog 
gibanja. Iz teorije izlazi, da se znatnije promjene klime mogu teme- 
ljiti na promjenama astronomskih elemenata, osobito priklona eklip- 
tike; a u ostalom se kritički diskutuju sve teorije, koje se bave tim 
predmetom. 
U pogledu starosti zemaljske kore autor termodinamičkim raz- 
matranjem toplinskoga saobraćaja bez daljnjih hipoteza dolazi do 
donje granice od 122 milijona godina. Referent uzima sebi slobodu 
primjedbe, da bi ova granica izašla nešto viša, kad bi se kod inte- 
gracije temperatura taljenja smatrala promenim u smislu Clau- 
sius-Clapeyronove jednadžbe. 
Ispitivanje klime Merkura i Venere, provedeno na temelju vje- 
rovatnih pretpostavaka, u pomanjkanju sigurnih podataka daje pogla- 
vito zanimive perspektive. Naprotiv naše poznavanje Marta dopušta 
autoru, da na temelju svoje teorije stvori vrlo poučnu sliku o klimi 
na Martu. Napokon donosi knjiga pregled temperatura na Mjesecu 
na temelju matematske teorije i nekih hipoteza o Mjesečevoj površini. 
Niti je moguće nitije svrha ove obznane, da iznese sve ono obilje 
zanimivih rezultata i vidika, što ih knjiga prof. Milankovića donosi. 
U pogledu forme istakao bih uzornu prozirnost i eleganciju 
matematskog aparata, koju pomaže i dobro promišljena upotreba 
simbola. Sto je autor mjestimice matematske i fizikalne temelje svojih 
istraživanja opširnije razlagao, nego što je potrebno za matematski 
obrazovanog čitaoca (:na pr. elemente sferne astronomije, koeficijente 
Fourierovog reda, termodinamičke pojmove i relacije:), to ide na račun 
težnje autorove, da olakša djelu prodiranje u najšire krugove priro- 
doslovnih stručnjaka. To će prodiranje ovom zamašnom i temeljitom 
djelu bez sumnje i uspjeti. Dr. Josip Goldberg, Sarajevo 
ki. Ka a. { še 
