REFERATI 



. 
A. Wegener: Die Entstehung der Mondkrater. (Samml. Vieweg Bd. 55.) 
Braunschweig 1921., pag. 48. 
Pisac ovdje zastupa hipotezu, da su ,krateri“ i mora (koja većinom imaju 
okrugli oblik) nastala na Mjesecu tako, da su velike mase ,kamenja“ pale na 
njegovu “površinu (Aufsturzhypotese). On si zamišlja, da su Zemlja i Mjesec 
nastali iz velike množine diskretnih čvrstih tjelesa, koja su letjela oko Sunca 
po stazama, koje se nisu mnogo razlikovale. Istu hipotezu možemo već naći 
na pr. u popularnoj knjižici M. W. Meyer: Der Mond. (Kosmos-Ausgabe) Stutt- 
gart 1909., Str. 91.; radi toga nam Wegenerova knjižica s te strane ne iznosi 
ništa bitua nova. Zanimivi su tek pokusi, koje je pisac pravio s cementnim 
praškom, te sa sadrenim praškom (Gips). Ovaj materijal ima još i tu prednost, 
da se dobiveni umjetni ,krateri“ mogu fiksirati. Piscu je uspjelo, da ovim na- 
činom dobije i „kratere“ sa centralnim brijegom, i to uvijek, čim se u razmjerno 
. malenoj dubini nalazi gušći materijal. Dr. S. Mohorovičić. 
A. Wegener: Die Entstehung der Kontinente und Ozeane. (Die Wissensch. 
. Bd. 66.) Braunschweig 1920., pag. 135. 
Postanak današnjih kontinenata tumači pisac ovako: Kontinentalna ljuska 
pokrivala je jednom otprilike polovinu zemaljske površine, te pošto je iz lakšeg 
materijala „Sal“ plivala je na težem, ali plastičnijem materijalu „Sima“. Uslijed 
plimotvorne sile Mjeseca raspucala se je kontinentalna ljuska, te su pojedini 
njeni dijelovi, — koji su još u karbonsko doba bili na okupu, — stali se raz- 
micati. Ovo razmicanje drži pisac dokazanim mjerenjima J. P. Kocha za Grön- 
land, ali treba upozoriti, da ova mjerenja nisu bila najvećom točnošću prove- 
dena. Osim geoloških dokaza iznosi Wegener i neka zastarjela i sasma kriva 
Omorijeva tumačenja rasprostiranja seizmičkih valova, te se poziva na H. 
Wildeov magnetski model Zemlje iz 1890. g. Dubina kontinentalnih ljusaka od 
cca 90 km protuslovi svim dosadanjim rezultatima seizmičkih mjerenja, a isto 
tako i pretpostavka neravnosti „dna“ litosfere. Radi toga moramo ovu teoriju 
sa mnogo opreza razmatrati. Dr. S. Mohorovičić. 
Fr. Nölke: Das Problem der Entwicklung unseres Planetensystems. Eine kritische 
Studie. J. Springer, Berlin 1919., pag. 387. 
Svi dosadanji kosmogonijski pokušaji krili su u sebi veliku pogriješku, 
da su bili deduktivne naravi, t. |. svaka hipoteza je pošla od nekih postulata o 
početnome stanju, te je nastojala deduktivnim putem izvesti sadašnje prilike 
sunčanoga sustava. Nölke naprotiv polazi induktivnim putem, kojemu su te- 
melji mjerenja i motrenja, t. j. iskustvo; on dakle gradi na sigurnim temeljima. 
No ova metoda ima i zlu stranu, jer dok je zaključak iz uzroka na posljedicu 
uvijek jednoznačan, to obratno ista posljedica može biti uzrokovana različitim 
uzrocima. Svoju knjigu dijeli on u dva dijela: u analitički i sintetički dio. U 
prvome promatra i kritikuje sve dosadanje kozmogonijske hipoteze, te zadržaje 
od svake ono, što se iskustvu ne protivi; kod toga se pravi put, koji vodi do 
rješenja, t. |. do predodžbe razvoja našeg sunčanog sustava, sam od sebe otkriva. 
Dr S. Mohorovičić. 
H. Weyl: Raum-Zeit-Materie. Vorlesungen über allgemeine Relativitätstheorie. 
J. Springer, Berlin 1920. 
Ovo je svakako najbolja kniiga o teoriji relativnosti, koja je do sada 
izašla. U njoj govori u prvom redu matematičar, zatim filozof, dok je fizičar 
sasma u pozadinu potisnut. Za razliku od Einsteina nastoji pisac iz ,svjetske“ 
geometrije (geometrije svijeta) izvesti ne samo pojave gravitacije, već i elektro- 
magnetske pojave. Relativista Weyl nije samo čisti formalista, već i optimista, 
te pjeva himnu ljudskome umu, što također čini njegovu knjigu vrlo simpatič- 
nom. No Weyl se je počeo i emancipirati od Eisteinova naivnog stajališta 
općeg principa relativnosti, te moramo sa zanimanjem pratiti, kako ce se dalie 
razviti njegova teorija, kojoj se i sam Einstein protivi. Sve ovo pokazuje, da 
temelji teorije relativnosti nisu još dovoljno utvrđeni. Dr. S. Mohorovičić. 
