13 



iånga vintren, då mensko-anden ensam synes vaka, åt den i 

 snö och is begrafna egnar ett aningsfullt begrundande, under 

 trånad afbidande dess nya uppständcisefest. Men han, som 

 bar kronan bland Naturforskarne, han som tillika stod främst 

 som urbild för Svensk vetenskap, han är fallen ur vår krets; 

 men, så långt och så länge som Europeisk kultur sprides, 

 skall hans namn glänsa som en solitär bland Sveriges anor. 

 Den minnesteckning, en trogen värdare af fädrens språk upp- 

 dragit, flärdlös och sanningstrogen som den store mästaren 

 sjelf i lif och lära, lemnar intet öfrigt att tillägga, utan blott 

 gemensamt sörja detta mägtiga snille, som slocknat, och un- 

 der sorgen ändock glädjas, att han var vår, att han var Svensk 

 i ordets ädlaste mening. Och glädjen stiger, men sorgen mil- 

 dras genom mångas deltagande, — och vid detta tilirålle del- 

 tager hela den bildade vcrlden i vår förlust och saknad, ty, 

 så långt vetenskap och kultur spridt sig, var hans namn kändt 

 och äradt, och ännu längre, så långt Europeisk konstflit nått, 

 så långt bölja blifvit beseglad, hafva vittnen medföljt om hans 

 forskningars vigt för allmänna lifvet. Under tidernas lopp 

 skola de lagar, han tydde, framkalla allt vigtigare och vigti- 

 garc upptäckter, liksom hastigheten ökas med fallet, och gni- 

 storna af hans snille i kommande tider tända nya, ännu ej ana- 

 de sanningar, llättvisligen söker man egentliga grundvalen 

 till Friherre Berzelii storhet i hans själsstyrka; denna rastlösa 

 forskningsifver, denna omutliga sanningskärlek, denna sjellTör- 

 sakelse, som ej erbjuder egna hugskott, utan endast framträ- 

 der som naturens siare och tolk. Man klagar, måhända ej 



