16 



i sin bildninc Som den öfriga iiatiiren och dcruppä uppföra 

 det första vetenskapliga system öfver stenrikct, på livars klip- 

 por äfven Linnés snille strandade och led skeppsbrott. Tvif- 

 velsutan är orsaken dertill att söka i den helt och hållet olika 

 arten hos dessa, i öfrict omätbara och sins emellan ojemför- 

 liga snillen; Linnés var lyriskt, Berzelii äter episkt. Sanno- 

 likt var ock detta nödvändigt för hvarderas segertåg på sin 

 skilda bana, ty lifvet med sin vexlande fröjd och smärta är 

 naturens lyrik; men naturen i sin lugna, oafbrutna, oändliga 

 utveckling är skapelsens Epos. Ett med Berzelii mer när- 

 förvandt snille var Newtons, fast den sednare fann det oänd- 

 liga i det oändligcn stora, i vcrldssystemer och de gränslösa 

 rymderna, Berzelius åter i det oändligen lilla, uti atomerna, 

 bland hvilka cchan säg de under i naturen, dem aldrig vishe- 

 ten förnam«. Vi hafva lånat detta uttryck ur Kellgrens sva- 

 nesång, ty den nya skapelse, han diktade, har genom Berze- 

 lius till en del som verklighet trädt i dagen, emedan i allt, 

 som ligger öfver hvarje tids erfarenhet, det skönaste vi för- 

 må dikta, alltid tillika förblifvcr det sannaste. Derföre var 

 ock Berzelius, — han, som bättre än någon annan kände ma- 

 teriens lagar, — han, som i jordens innandömen upptäckte de 

 fördolda krafter, hvilka ännu i dag höja den Skandinaviska 

 jorden ur hafvct — jal som, mer klarseende än någon clair- 

 voyant, kunde förflytta sig tillbaka till hvilken verldsälder, 

 hvilkon skapelsedag han behagade, för att skåda i naturens 

 verkstad, huru ur chaos jordens grundfästen murades — han, 

 säger jag, var ingen matcrialifit; vi äro lycklige att ega hans 



