21 



icke bloll efter en osäker tradifioiis minnen, ulan äfvon efter 

 lie ojäfaktiga vittnesbörd, de i mossarne begrafna stammar 

 afgifva. Vestergöthland ansågs fordom för Sveriges '<ädlaste 

 landskap«; just dess fruktbaraste slättland lider nu sen längre 

 tid af en fortgående afmagring, ocli fordom skogbevuxna trak- 

 ter liafva förvandlats till Afrikanska stenöknar, benämda med 

 det varselfulla namnet Svältor, emedan knapt någon lefvande 

 varelse der kan finna näring. Afven Hallands kala, fula, ofrukt- 

 bara hedar voro i sagornas ålder (jemf. Knytlinga-Sagan) be- 

 klädda med lummiga bokskogar; [vd den utanför Varberg be- 

 lägna, väderbitna Getterön, der nu knapt någon fotshög planta 

 trifves, var ännu 1596 stor och reslig ekskog, som nämde Sr 

 fälldes till pallisader kring Varbergs fästning. Det var med 

 sorglig känsla jag, botaniserande i dessa nejder, bland det låga, 

 nödväxta gräset fann blad och skott af ädlare växter, som nu 

 mer derstädes aldrig hinna till utveckling, utan nu blott qvar- 

 stå som sörjande minnesvärdar efter en lyckligare förgången 

 tidsålder. Sä har man ock flerestädes, f. ex. på Södra Ryss- 

 lands stepper, funnit lemningar efter en herrlig, men förgån- 

 gen skogsvegetation. 



Grunden till dessa nedslående förhållanden är Hkväl icke 

 att söka i naturens egen aftynande productions-förmäga, som 

 man vanligen antager, utan först i skogarnes förstörande ge- 

 nom ofta förnyad svedning eller misshandling. Sedan de väx- 

 terna egentligen närande ämnen, arfvel af tusende generatio- 

 ners nrbcte, blifvil förstörda, infinna sig ondast sådane växter, 



