bringa allt ädlare och ädlare växtarter, utan ock alt natural- 

 stren sjelfva derunder framgå till allt högre och högre ut- 

 veckling — eller med andra ord, att i hela naturen blifvlt 

 nedlagd en förmåga till perfectibilitet. 



Denna åsigt antydes redan af ordningen för hela den or- 

 ganiska skapelsens uppträdande på vår jord. Det lägsta och 

 ofullkomligaste har alltid måst föregå det högre och fullkomli- 

 gare, i mångfaldiga länkar, just för att bereda villkoren för 

 det fullkomligares utbildande och medlen för dess bestånd 

 och trefnad. Utan att de lägres lifsverksamhet länge förut- 

 gått, skulle de fullkomligare aldrig kunna tillvara; ädlare na- 

 turalster erfordra alltid en rikare, en mer förberedd näring 

 än de ofullkomligaste, hvilka ensamme kunna lefva af oorga- 

 niska ämnen; utan lemningar af förgångna generationer skulle 

 naturen qvarstannat vid frambringandet af de lägsta former- 

 ne. Ett sådant arf efter en föregående vegetation är matjor- 

 den (humus), ett nödvändigt villkor för alla ädlare växters tref- 

 nad, liksom dessas för de gräsätande djurens bestånd. Och, 

 som matjorden, fast omärkligt, med hvarje år ökes, der detta 

 arf ej förslösas, så ökes ock derigenom ländernes naturliga 

 fruktbarhet. Men med hvarje stigande utveckling beredas 

 nya hjelpmedel för en ännu högre, alldeles som vi se förhål- 

 landet vara med den menskliga kulturen. När det ofullkom- 

 ligare i detta hänseende uppfyllt sin bestämmelse, måste det, 

 efter naturens eviga lag, lemna plats för det ädlare och full- 

 komligare. Att detta varit förhållandet under hela skapelse- 

 historien känner en hvar, som tagit kännedon\ om Geologiens 



