42 



som ock den sedan urtiden så betydligen aftagande tempera- 

 turen, såsom en följd af värmets utstrålning i rymderne. 

 Först långt, långt efter den period, då urbergen voro smälta, 

 glödande massor, liksom de vulkaniske bergmassorne under 

 sednare perioder (ty då måste allt vatten, som betäcker jor- 

 den, omgifva den samma såsom ett tjockt, mörkt moln) fin- 

 ner man jorden så afsvalnad, att den kunde hysa organiska 

 varelser. Ofver allt och företrädesvis i de nu kallaste länder 

 på jorden finnas rika lemningar efter derstädes i urtiden lef- 

 vande naturalster, omisstydligen hänvisande på en förgången 

 verldsålder med varmare, tropiskt klimat. Detta är förhållandet 

 så väl på Spitsbergen, Nova Zemla och i Sibiriens obygder, 

 som på Södra polarländernes snötäckta kuster. All tanke på 

 dessa klimateriska förändringars beroende af någon jordens 

 olika ställning till solen eller förändring af jordens axel måste 

 försvinna, sedan det är fullkomligen bevisadt, att jordklotet 

 med sin afplattning emot polerne på det nogaste öfverens- 



ställe under olika tidskiften iin höjt, än sänkt sig, så att söt- och 

 isaltvattensbildningar vexla om hvarandra såsom på Jutiand. Detta 

 förhällande eller rättare m(3dlersta och norra Svenska vallens höj- 

 ning öfver hafsytan gaf för 400 är tillbaka anledning till den häf- 

 tiga striden om vattenminskaiugen, hvilken hyllades af Linné och 

 den tidens Naturforskare (Dalins Svenska historia hvilar pä denna 

 hypothes), men bestreds synnerligas! af Theologerne. Vidl^iSärs 

 Riksdag fattade Presteständet ordentligt boslut, att vattnets höjd 

 icke minskades. Emedlertid hade, som vanligen i häftiga strider, 

 båda orätt; vattnet hvarken ökns eller minskas, utan jorden höjer 

 oiler sänker sig (olika pä olika punkter), sä att naturen hyllar 

 vexelbruk i stort. 



