60 



Vetenskaps Akadeiriieii i Stockholm iulemnad ailiandliiig upp- 

 lyst, att flera i sydligaste Skandinavien fossila snäckor, som 

 man ansett utdöda, ännu lefva i Norra Polarhafven. Dessa 

 rön äro för oss synnerligen lärorika. De vittna för det för- 

 sta, att man icke får antaga alla arter utdöda uti naturen, 

 som försvunnit i de länder, der man nu efter dem endast 

 finner talrika lemningar; de hafva ofta endast dragit sig till- 

 baka till andra trakter, som efter tidernas lopp blifvit tjen- 

 ligare för deras trefnad. Af det föregående synes vidare, att 

 de äldre naturalstren dragit sig allt mer och mer emot nor- 

 den, under det mer sydliga småningom invandrat. Detta 

 lemnar ett nytt stöd för våra i Botan. Utflygt. uttalade åsig- 

 ter om oriktigheten att tala om ett lands urinfödingar, ur- 

 sprungliga växter o. s. v., under förutsättning, att de inhem- 

 ska arterne voro alstrade af den natur, af den lokalitet, hvar- 

 est de nu finnas vilda. Det ursprungliga är något långt för 

 detta förgånget, som vi nu mer aldrig få reda på; hvad man 

 benämner ett lands infödingar är endast relativt äldre än nå- 

 got sednare tillkommet. Grundvilkoret för allt lif, all naturforsk- 

 ning, är en beständigt fortgående utveckling; ingen hvila, in- 

 tet stillastående finnes i hela den lefvande naturen. Så ut- 

 gör den efter vår inskränkta uppfattning långa utvecklingsperi- 

 od, som vi ofvan beskrifvit, en högst obetydlig del af jordens 

 bildningshistoria; bortom denna ligger daningen icke blott af de 

 primära, utan ock af de secundära och tertiära hällebergen, 

 hvilka hvardera för sig erfordra en tidslängd, med hvilken 

 den sednaste af oss beskrifna perioden pä intet vis kan jenv 



