eller försvinnande i ett land äro icke ensamt att söka i kli- 

 materiske förhållanden, utan äfven i flera andra fysiske. 1 

 en föregående uppsats hafva vi visat, huruledes naturen öf- 

 ver allt måste börja med det ofullkomligare, för att bereda 

 näring åt det fullkomligare; att ju ädlare en art eller varietet 

 är, desto rikare, kraftigare näring erfordrar den för sin tref- 

 nad. Naturen begagnar de förre som medel, och, när de upp- 

 fyllt sin bestämmelse, måste de vika undan för det frodigare 

 och fullkomligare. Häruti och icke, såsom man vanligen an- 

 tager, derigenom, att de förre förbrukat de för dem tjenlige 

 näringsämnen i jorden *), söka vi förklaringen till de förut- 

 varande arternes utträngande, att förtiga flera andra i väx- 

 ternes naturförhållanden ingripande omständigheter, såsom 

 menniskans besittningstagande af landet. Betrakta vi närma- 

 re den vexlande skogsvegetationen, sådan den ofvan är be- 

 skrifven, så finna vi, att ordningsföljden är alldeles öfverensstäm- 

 mande med den mindre eller mer bördiga jord eller humus 

 de erfordra. Aspen är af alla våra skogsträd det, som nö- 

 jer sig med magraste jord, hvarföre det ännu i dag är det 

 enda träd, som förekommer på de magraste hedar i Jutland, 



*) Dessa måste, då naturenostörd verkar, ätergifvas jorden genom trä- 

 dens affall och förruttnade stammar. De flesta växter trifvas ock 

 bäst i humus efter sin egen art. Att för de äldre trädslagen i 

 Dannemark nödige näringsämnen i jorden ej blifvit förbrukade, och 

 att ej deras aftagande deraf blifvit en följd, upplyses deraf, att 

 Aspen allt jemt qvarstätt, der den ej af frodigare skogsväxt blifvit 

 undanträngd, och att planteringen af Fur ännu i dag lyckas myc- 

 ket väl. 



