Gi) 



OM VÄXTERNES SVENSKA NMN. 



FÖHEDRAG I KONGL. SVENSKA AKADEMIEN DEN 20 DeC. 1850. 



Ingen del af Svenska språket synes mer blifvit miss- 

 vårdad än de inhemska Naturalstrens namn. Egentlige språk- 

 forskare hafva saknat erforderlig bekantskap med naturen och 

 hithörande litteratur — och naturforskare hafva, af förkär- 

 lek till sina sjelfdiktade namn, mer sökt undertrycka än 

 uppfatta folkspråkets. Af anledningar, som nedanför fram- 

 ställas, äro skriftspråkets växtbenämningar oftast skilde från 

 dem, som lefva på folkets läppar. De förra äro till stor del 

 lån från främmande språk, utan samband med vår natur, vårt 

 modersmål, eller öfversättningar från de Latinska och Greki- 

 ska, hvilka hvila på en helt annan naturäskådning än den 

 naturpoesi, de inhemska namnen andas. Derigenom måste de 

 alltid blifva främmande för det egentliga folket, och uppsat- 

 ser om växternes användande för allmänheten blifva ofrukt- 

 bara, då de tala ett obekant språk. För min del är jag full- 

 komligen öfvertygad, att skrifts()råkets namn ofta måste vi- 



