73 



mänt Europeiska söker man vanligen förgäfves någon rot — 

 och (ör (le Germaniska finner man roten, eller rättare när- 

 förvanta ord, icke i nuvarande språken, utan i Meso-göthi- 

 skan eller något Germaniskt urspråk, hvarifrån de stelnade 

 qvarstå under språkens i öfrigt fortgående utbildning. Såle- 

 des måste de förre blifvit nedförde frän den tid, då Euro- 

 peiska folken ännu bodde tillsammans i Osterlanden, uti det 

 ursprungliga fädernehemmet; de gemensamt Germaniske äter 

 bildades före Germaniska folkens förgrening till skilda stam- 

 mar. Jag känner icke tillräckligt Sanscrit och de stamför- 

 vanta Vest-Asiatiska språken S) för att öfver dem yttra mig; 

 (\e yngre religiöst-poetiska i Sanscrit f. e. Jamaprija, Rama- 

 prija o. s. v., kunna naturligtvis icke jemföras; men dä de 

 äro bildade vanligtvis efter Indiska gudomligheter, alldeles ef- 

 ter samma princip som våra medeltids-namn, så vittnar den- 

 na mythiskt-symboliska uppfattning af naturen både i Orien- 

 ten och Occidenten, sedan dessa skiljt sig till olika bildnings- 

 linier, att den icke varit något tillfälligt, utan tillhör en viss 

 period både i folkens och språkens utvecklings-historia. Som 

 exempel på de Vest-Asiatiske växtnamnens öfverensstämmelse 

 med de Europeiske, må nämnas att Humlens för de Germa- 

 niske och Slaviske språken gemensamma namn, liksom Björ- 

 kens allmänt Europeiska, äfven återfinnas i Persiskan, att för- 

 tiga Hvete och Räg, hvilkas rot likväl återfinnes i äldsta Ger- 

 maniska språket, betecknande det förra den hvita, det sed- 

 nare den röda säden 6). Hvete kom till Europa med Gre- 

 kisko folken. Hågen ålcr med (lirrmanernp, äfvon som Haf- 



