75 



språk har bevarat en mängd gamla ord, som Lexicograferne 

 ej känna eller anse för utdöde 7). Af förra slaget äro holma 

 =s= svindla, hvirfla, hvaraf Bolmört; lumma = hastigt upp- 

 blossa, hvaraf Lumrik (Lycopodium); olma = starkt ånga, 

 hvaraf Olme- eller Olmegräs, Spira^a Ulmaria, troligen för- 

 vand t med det Dakiska Olma. En i Småland växande präk- 

 tig Ormbunke benämnes derstädes Safjabuske, och Linné be- 

 rättar utförligt i sin Skånska Resa, huruledes den af allmo- 

 gen ansågs förläna vishet, och att en så kallad klok gumma, 



O 



som hvarje morgon besökte den samma, derigenom förvärf- 

 vat öfvernaturliga insigter. Förgäfves sökte jag efter ett till 

 ljud och betydelse så ovanligt ord, till dess jag hos Grimm*) 

 fann, att denne furste bland språkforskare förslagsvis antagit, 

 att det Latinska sapere, Fr. savoire, Fornt, seffen bordt heta 

 på Mesogöt. safjan — och då nu detta förlorade, eller rät- 

 tare blott uttänkta, ord återfinnes till uttal och betydelse o- 

 förändradt djupt inuti Smålänska skogarne, synes det mig va- 

 ra mera än en blott tillfällighet *'). Märkvärdigt i förstnäm- 

 de hänseende synes det Norden tillika mest egendomliga Pil- 

 slägtet, hvars vanligaste namn, beslägtadt med pil (sagitta), 



dre Botanikens fäder, som med berömlig trohet, utan nyskapande 

 af namn, upptecknade dem, som verkligen lefde i folkets språk. 



*) Gesch. d. Deutsch. Sprach. II. p. 407. 



**) Huru nödigt det är afse de begrepp och det användande folket 

 fäster vid hvarje växt, vittnar det till ljudet lika säfferot (Liba- 

 notis). Detta namn har icke något gemensamt med seffen^ utan, 

 dä den tugga? för alt befordra salivens flytning, måste den härle- 

 das af fornn. seifev (saliva), hvaraf sigla o. s. v. 



