78 



Närmast dessa i älder må vi anse de namn, som äro e- 

 gendomlige, men gemensamma för alla Germaniska folk, ut- 

 görande dessa det största antalet af våra Svenska verkliga 

 växtnamn. Af en egen tillfällighet lemna de växtnamn, Dio- 

 scorides under första seklet upptecknade i Dacien, det äldsta 

 språkprof, vi ega af Germaniska urspråket. Upptecknade af 

 en främling, på ett till ortografi och ljudlära så skildt språk 

 som Grekiskan, måste det förvåna oss, att flera af dessa, vid 

 nedre Donaus stränder längst förkhngade ljud, ännu i dag ef- 

 ter 18 sekler igenkänliga, genljuda i våra bergdalar, såsom 

 SxiaQr] = skära, dvv = dån eller dön, Pitla = Isl. Fifla, 

 Ny sv. Fibla. Om det Dakiska o2/.ta, stående midt emellan 

 ^'Ogy.r} och oleo, hafva vi redan talat; i ^viaor^^s, motsva- 

 rande det Grekiska Onobrychis, återfinna vi i Ania en me- 

 delform mellan det Grekiska Ovog och fornn. Asne 9). Någ- 

 ra århundraden sednare möter oss en rikare källa för Göthi- 

 ska språket i Ulphilas Bibelöfversättning; här äro växtnamnen 

 likväl färre, dock lätt igenkänlige, såsom Åkarn, än i dag an- 

 vändt i flera landskaper i stället för ollon, tina i vigatina bru- 

 kas ännu både pä Gottland och i Norrige, Veinatriu = vin- 

 träd, Veinabasi = vinbär, att förtiga mer appellativa ord, så- 

 som aurt = ört, bloiua *) = blomma, paurn = torn, kaurn 

 = korn 10). I sjunde seklet upptecknades några växtnamn 

 bland Vestgötherne i Spanien, hvaribland Alant, ännu i dag 

 oförändradt Danska och Skånska namnet på Nysv. Ålandsrot, 



*) Mesog. bloma, liksom fornn. blumi, är dock masculint. 



