80 



varadt ord, ocli foriin. WÅ = stolt, pulver, olt vida mer träf- 

 fande namn än det nyare, af Tyskan lånade, intet betydande 

 Nicht 15). Dessa uråldrige namn utträngas likväl allt mer 

 och mer af Nysvenskans, h vilka likväl ofta endast äro fria 

 öfversättningar af de äldre, f. e. Kallgräs (Pedicularis) af det 

 äldre Frier, Kärringtänder af Gigelsärter *) o. s. v. Det e- 

 gentligen lärorika häruti är, att jemte de r.ya bibehålla sig 

 äfven de äldre i folkspråket; att de nyare upplysa de äldres 

 betydelse, sä att samma växt i allmoge-språket kan hafva 5 — 4 

 olika namn, men alla med samma hänsyftning, erbjudande lika 

 många prof från språkets olika åldrar. Sä är förhållandet 

 med Galium verum; dess i olika landsorter brukade namn, 

 slägfrid, sängsäma, hviloreda, Jungfru Mari» sänghalm och 

 frillogräs, afse alla samma begrepp; det yngsta är en orda- 

 grann öfversättning af det förstnämda **). Talrika liknande 

 exempel tillhöra den speciella namnlistan. Samma namns o- 

 lika uttal i olika landskaper lemnar ett profblad pä dialek- 

 ternes egenheter. Sä igen kännes i det Småländska Hjelster, 

 i Vestgötha Halster, i Nerikes Hilstcr, i Upplands Jolster, 

 Norrlands Juster och slutligen äfven Dalarnes Ister, redan 

 af ljudet hvarderas hembygd. Sä vexla ock Brambär (En- 



*) Pedicularis benämnes ock Lie-varg, eftor det fornn. i/arg, fiende. 

 Gigeltand benämdes fordom en person med ojemnii tänder, ett 

 karakteristiskt namn pä ärtväxter för deras ojemna kronblad. 



*) De vanligare uttalen Sliefred, Villereda o. s. v. äro uppenbara 

 förvridningar. Samtligas etymologi är klar i del äldre språket; 

 namnet J. Marice sänghalm är deras christnande under medel- 

 tiden. 



