95 



nes hvarje år vexlande bestämningar, utan sådant det oför- 

 gängligt lefver i folkets känsla. För folket blifva Hägg och 

 Slån, Tall och Gran alltid skilda slägten, under det de af 

 Botanisterne, efter systemet för dagen, än åtskiljas, än före- 

 nas. Ett förslag till Svenska växtnamn efter dessa grund- 

 satser hafva vi utarbetat, hvilket vi ansett böra skiljas från 

 den rent empiriska h'stan öfver de brukliga växtnamnen 22). 

 Efter denna historiska öfversigt, hvilken vi ej ega tid 

 och ledighet utföra och nogare granska, men hoppas uppta- 

 ges af en skickligare hand, borde vi öfvergå till den mer 

 praktiska frågan: Hvilka växtnamn tillhöra egentligen Sven- 

 ska språket!/' Svaret deruppå är likväl till en del gifvet i det 

 föregående, nemligen endast verkliga namn, helst af Fornnor- 

 disk eller åtminstone Germanisk stam. Man måste tillika till- 

 se, att språket icke belastas med en mängd obestämda pro- 

 vincialismer, hvilkas granskning dock erfordrar mycken sorg- 

 fällighet, emedan deruti månget dyrbart stamord kan ligga 

 förvaradt. Det må ej förundra oss, att månget namn en- 

 dast är allmännare bekant i en eller annan provins, då sjelf- 

 va växten endast förekommer i den samma, f. e. Annbok i 

 S. Sverige, Ag på Gottland (i Gottlands-Lagen Agh, men i 

 Ostergöthland Am; härledning oviss). Tok, eller i äldre tider 

 Tohs, på Oland (beslägtadt med Anglosax. Tohs, seg, som för- 

 träffligt passar på dess ovanligt sega grenar) o. s. v. — 

 En tid brukades äfven i Svenska ordlistor upptagas utländ- 

 ska växters namn i öfversättning, såsom Andreas-kors, för 

 Hypericum crux Andreae; men detta synes oss lika oriktigt, 



