96 



som inan ville i språk lör rådet upptaga främmantie länders och 

 städers namn i öfversättning. — För alla vetenskapliga Bo- 

 taniska namn, som förekomma i Svensk skrift, måste man 

 hänvisa till Botaniska arbeten, liksom för orters namn fil 

 Geografier. Men då flera utländska växter redan hafva all- 

 mänt antagna namn, gemensamma fÖr de Nyeuropeiska språ- 

 ken, men skilda från de vetenskapliga, torde vara nödigt upp- 

 taga dessa i ett bihang, emedan en Svensk oftast om dessa 

 torde behöfva söka upplysning i en ordbok. 



Så väl för att säkert bestämma, till hvilken växt ett namn 

 rättast hör, som ock för att fastställa dess ortografi, är af 

 vigt att känna dess etymologi eller åtminstone dess historia 

 och användande i de närmast beslägtade språken. Hvad 

 etymologien beträffar är den ett särdeles äfventyrligt fält, 

 hvarom vi redan på annat ställe (Bot. Not.) yttrat oss. För 

 mycket gamla namn må man vakta sig sÖka etymologi uti 

 nuvarande språket. Haftorn (Hippophae), som så otvunget 

 synes härleda sig af haf och torn, är ursprungligen ett Tyskt 

 namn, uppkommet långt inuti S. Tyskland och öfyerfördt i 

 tredje perioden till Sverige (dess äldre Svenska namn är Finn- 

 bär); dess härledning är af Forngerm., liksom Fornnord. Hafr, 

 bock, hvarföre den i nyare Tyskan benämnes äfven Buchs- 

 torn. Ordet haf ingår icke i äldre nordiska växtnamn, utan 

 Fornn. Mar, såsom Marhalm, Margräs, Marvide, Marnate o. 

 s. v., liksom Mor i N. Sverige och ora i Södra i många växt- 

 namn i stället för skog, såsom Morkulla, Dal. (Triental.), Mor- 

 hattar (Geran. silvaticum), Oransört, Skån. (Gentiana campe- 



