102 



hafva med siffror i föregående afhandling hänvisat till de punk- 

 ter i efterföljande uppsats, som upplysa den förra. 



Värt syfte är ingalunda att öka Svenska växternas änd- 

 lösa namnlista, utan att sammanföra de otaliga skenbart o- 

 lika namn, som i sjelfva verket äro de samme, endast be- 

 roende af olika uttal i olika provinser, olika ortografi hos 

 olika författare; frånskilja alla oriktigt använda och för- 

 vridna. Det är ej mångfalden, utan enheten vi söka. Det 

 är namnens rot och ursprung, som böra undersökas; det är 

 den inneboende ideen, som bör uppfattas; det är det riktiga 

 uttalet och användandet, som böra fastställas. Med de gamla 

 stamorden är genom komperativ språkforskning detta vida 

 lättare *) än med de nyare. Så väl i nvedeltidens symboler, som 

 nyare tidens parabler, är begreppet så hufvudsak, att vi 

 ofta hört samme person återgifva samma benämning med oli- 

 ka ord. Om man således får höra J. Mariae lin, J. M. hör, 

 J. M. tonad, Värfrulin, Jumfrulin o. s. v., är allt detta blott 

 ett namn eller variationer på samma thema, hvarpå benäm- 

 naren icke fäster någon vigt. Så återföras benämningarne 

 lekte-, Torrvärks-, Rohalt-, Stighält-gräs m. fl. till det Sven- 

 ska Gikt-gräs. Klåckor, Bjällror, Skällor benämnas utan 

 åtskillnad i min födelsebygd Campanulae, och Arnica bönderoe 

 emellan Horsafibla, men, då de tala med mer bildade per- 



•) Dervid är likväl att iakttaga, att dessa tiilägges ofta ett biord af 

 alldeles samma betydelse som slamordot, emedan det sednares 

 blifvit förgäten, f. ex. Get-rams (egenli. Getabocksblad, vanligare 

 dock bockblad). Ludd-tolcl, Al-der-lräd. 



