107 



mänt antagna och fastställda. Liljeblad föreslog likartade för 

 alla då kända Svenska växter, ofta ganska lyckligt valde, men 

 antog allt för många af främmande ursprung. Minst lämp- 

 lige äro en del i Svensk Botanik; synnerligen äro Billbergs 

 helt och hållet misslyckade och stundom löjlige, såsom Mat- 

 Aven för Hafre, Kraftquerk för Ek, Oxmat-scirp (en allde- 

 les oriktig öfversättning af Baeotryon, småsäf) o. s. v. Hans 

 grundsats var, att man skulle bortkasta hela det i språket 

 varande namnförrådet, och i stället antaga de Latinska, med 

 Svensk ändelse. Hartman upptog äfven i sista upplagan af sin 

 Flora Svenska slägtnamn, dels efter Linné och Liljeblad, dels öf- 

 versättningar af de Latinske, hvilka likväl icke passa till Svenska 

 växt-namn, såsom Fågelbo o. d. I Svenska namn måste alltid 

 i första rummet afses Svensk och Germanisk rot både för ord 

 och begrepp, och måste derföre namnbestämningen nödvändigt 

 föregås af linguistiska studier och historiska forskningar. 



4. Skillnaden emellan de Finska och Baskiska språken ä 

 ena och Germaniska å andra sidan är så väsendtHg, att all likhet 

 synes vara tillfällig eller ett lån ur ettdera. Väl öfverensstäm- 

 ma det Svenska räf och Finska repo; men i träds och Ör- 

 ters benämningar finnes ingen enda närbeslägtad. Ur Lapp- 

 skan hafva Svenska nybyggare upptagit några växtnamn, f. ex. 

 Almokke eller -mycke, Akanbrosk, Jerja m. fl., men dessa till- 

 höra icke Svenska språket. Bland Welska och Iriska namn 

 finnes visserligen någon större öfverensstämmelse med de öf- 

 riga Europeiska, såsom Beith (hvaraf, efter Plinius, Roraarnes 

 Betula), Duir (ÖQvg), Coll (Corylus), Sail (Salix); men uti de 



