119 



detta aakia, t. ex. Sel-inum, Se-seli, Sesel, Per-sel-ja, Sel-leri 

 m. 11.? 



2é^a = Sambucus nigra. Sjäf (trolig, af Mesog. ska- 

 baii) är i Svenskan något mjukt, lloccöst, såsom affall af blå- 

 nor, af en väf, deraf växtnamnet Sjäfvelappar (Dybeck) på 

 fröfjun af Eriophorum, liksom sjukdomen Sjäfver hos barn. 

 Men det tillägges äfven den mjuka mergen hos en del väx- 

 ter, hvaraf ordspråket «safvan och sjäfven», sådan den före- 

 trädesvis finnes hos Sambucus, hvaraf dess namn Hollunder. 

 Närbeslägtade dermod synas, efter Grimm, Sv. Säf [scirpus*)] 

 och Dansk. Siv (juncus) vara just för deras mjuka märg, hvilken 

 från den sednare fordom allmänt begagnades till lampvekar. 

 Med detta sjäf synes mig det Dakiska Seba vara beslägtadt. 



2ixovnvoél, = Eryngium; se Grimm. Svenska namnet 

 Manskraft kommer den uppgifna tolkningen ännu närmare än 

 det Tyska Manstreue. Som en egenhet kan anmärkas, att 

 hos Apulejus detta Dakiska växtnamn blifvit öfverfördt till Car- 

 lina, och att i vissa trakter af Sverige, der Eryngium ej fin- 

 nes, sagan om Eryngii kraftförlänande egenskaper, enl. Dy- 

 beck, äfven blifvit öfverförd till vår Carlina. 



2xiaQ^ = Dipsacus. Efter Svenskt uttal blir detta namn 

 skära, den allmänna benämningen på flera tistelväxter, helst 

 färgväxter, men äfven Dipsacus. 



Tovk^rjXd = Erylhrcea Centaurium. Som det icke är 

 roten utan topparne (summitates Centaurii minoris), som äro 



•) Detta synes dock genom Tyska Schilf öfvergä i Scirpus. 



