12S 



15. Vår kunskap om de beslägtade språkens växtnamn 

 är allt för inskränkt för att med säkerhet uppgifva, hvilka 

 Nordiske äro egendomliga eller med de stamförvandta språken 

 gemensamma. Men så vidt jag kan finna, hafva vi en mängd 

 eostafviga stamord, som äro mycket gamla, men i andra språk 

 återgifvas med sammansatta benämningar, f. ex. Hven, hvilket 

 lärer förekomma redan i Sanscrit, Att andra bisyllabiska 

 namn, f. ex. det mycket gamla, redan hos Harpestreng före- 

 kommande, Konig iör Origanum, saknas i Tyskan, slutar jag 

 deraf, att både Origanum och Chnopodium der benämnas 

 Dosta, hvilket namn i Svenskan endast tillkommer den sed- 

 nare. Jag får här fästa uppmärksamheten på följande gamla 

 Svenska växtnamn, livilkas utbredning icke är känd, ehuru 

 ett och annat är mig bekant ur Tyskan och Engelskan. Ag 

 {Cladium Mariscus), Alant, Amur, Arun, Bjugg, Blink, Bra- 

 ken (Engl.), Bräsma (af Braxen), Bunk (af Buna), Dån (Norsk. 

 Däe, Färö dair), Fibla, Flagg, Frier, Fryle Norsk. Fryt- 

 le, Fräken, Glim, Hillsko, Hven, Hägg, Hör, Höter (Hauter), 

 Jemna, Kax eller Käxe, Kjösa, Kröp, Laf, Lösta, Lonke, 

 Madra, Missne, Mysk, Nate, Nauer (Dansk.), Narv (flexion 

 af Arv), Näfva, Oxel, Pil, Plister eller Blister, Pors, Ram- 

 ma (Isl. Bammr, bitter). Rams, Ranke, Rone, Racka, Rönn, 

 Sippa, Skräppor, Skäde, Ströple, Slöke, Slån (Tyska Schlc- 

 hen), Sopp, Squattram, Stagg, Starr, Struss (Strauch), Släck- 



clocutione »ormnaica conuptum, scriptores, ut elegantiores aures 

 miDu.s ofTcnderet, in Fultoljus mutarunt. 



