142 



kulativt uppfattar dem blott såsom abstracta krafter, för att 

 intvinga den yttre naturen i tomma tankeformer; utan den 

 måste i naturföremålen se en concret verklighet, i hvilken 

 kraft och materia, hvilka i verkligheten aldrig kunna fram- 

 träda utan i förening, sammansmälta till ett begrepp, såsom 

 samma naturföremåls inre och yttre väsen '). Dervid får man 

 icke förlora grund-enheten ur sigte, ty det är just denna, som 

 återspeglas i en oändlighet af former, hvilka framträda i en 

 stigande utveckling, liksom lagrade öfver hvarandra. Härige- 

 nom framträder i naturen en så mångfaldig frändskap emel- 

 lan naturalstren i närmare och fjärmare led, att man omöj- 

 ligen kan reda sig ur denna labyrinth, utan ett noggrannt 

 särskiljande af den inre väsendtliga, primitiva öfverensstämmel- 

 sen och den yttre, mer skenbara (i tredje och fjerde led), 

 dock icke oväsendtliga eller tillfälliga. Ett noggrannt urskiljande 

 af denna närmare slägtskap (afTmitet) och aflägsnare frändskap 

 (analogi) utgör grundvalen för all verklig systematik. Kan man 

 icke efter bestämda grunder rätt uppskatta hvarje afvikelses 

 (karakters) större eller mindre vigt, så blir allt systematiseran- 

 de ett subjectivt tycke — och dit har Botaniken nu hunnit, 

 då den systematiskas nyaste bearbetare, Endlicher, uttryckli- 

 gen bekänner, att hela anordningen är nästan godtycklig **). 

 En sådan kan äfven vara förtjenstfull och blifva allt annat, 

 utom system; ty ett sådant måste hvila på objectiva grun- 



•) Naturoe viros cL fuitus coexistunt. Syst. Orb. Veg. p. 3. 

 *) "Ordinuni iiaturnlium tlisposilio fere arbiLraria est". Kndl Gen. 

 Pl. p. II. 



